Майкъл Дж. Съливан
Нифрон се въздига

Част 3 от „Откровенията на Ририя“

Превод от английски: Радин Григоров, 2012

chitanka.info

Глава 1
Императрицата

Амилия допусна грешката да върне погледа на Едит Мон. Не възнамеряваше — изобщо нямаше намерение да повдига взор от пода — но Едит я стресна и тя инстинктивно погледна нагоре. Главната прислужница щеше да категоризира това й действие като неуважително, бунт в кухненските редици. Амилия никога не бе поглеждала в очите на Едит преди и поставяйки началото на нова традиция, се зачуди дали зад тях се крие душа. При положителен отговор, то тя би трябвало да е сметена в някое ъгълче — или мъртва, гниеща като ябълка от миналата есен: това щеше да обясни миризмата. Едит разнасяше възкиселичък аромат, гранясала сигнализация за разложение.

— Това ще бъде още един тенент, удържан от заплатата ти — изрече трътлестата жена. — Читава яма копайш, а?

Едит бе изобилна и в двете измерения, лишена от признаци за врат. Огромната й чутура-наковалня ръбато увенчаваше раменете й. Сравнена с нея, Амилия направо сякаш не съществуваше. Дребна, със следваща контурите на круша фигура, семпло лице и дълга, безжизнена коса, тя бе просто част от тълпата; от лицата, над които никой не се спираше — нито достатъчно красиво, нито твърде гротескно, за да заслужи второ поглеждане. Уви, невидимостта й изчезваше в близост до главната дворцова прислужница, Едит Мон.

— Не я счупих аз — грешка номер две, помисли си Амилия.

Месесто ръчище я зашлеви през лицето, от което ушите й запищяха и очите — насълзиха.

— Хайде — подкани я Едит със захарен гласец и прошепна в ухото й, — излъжи ме отново.

Хващайки се за умивалника, за да запази равновесие, Амилия усети горещина да се разпростира по бузата. Сега погледът й бе втренчен в ръката на Едит и когато последната се надигна отново, Амилия се сви. С кикотене, Едит прокара шишкавите си пръсти през косата на Амилия.

— Не е сплъстена — забеляза Едит. — Виждам за какво си хабиш времето, вместо да си вършиш работата. Надяваш се касапинът да ти метне око? Може би оня изтупания дребосък, дето носи дървата? Видях те да говориш с него. Знаеш ли какво те виждат в теб? Грозна кухненска слугиня, туйто. Дребно мръсно гаменче, дето вони на луга и мазнина. По-скоро ша платят на курва, отколкото тебе да земат без кинти. По-добре прекарвай повече време над работата си. Ако правеше тъй, нямаше да се налага да те млата час по час.

Амилия усети как Едит навива стегнато косата й около ръката си.

— Не че ми харесва да те наранявам — тя задърпа докато Амилия не потрепна, — ’ма трябва да се научиш. — Едит продължи да тегли косата на Амилия, накланяйки със сила главата й назад, докато пред очите на момичето не се изправи единствено таванът. — Ти си тъпа и грозна повлекана. Затуй и си още у кухнята. Немоа ’те сложа у пералнята, още по-малко в салона или камериерка. Ша ма посрамиш, яснолий?

Амилия замълча.

— Казах, яснолий?

— Да.

— Кажи, че съжаляваш за счупването на чинията.

— Съжалявам за счупването на чинията.

— И съжаляваш, че излъга?

— Да.

Едит грубовато потупа пламтящата буза на Амилия.

— Добро момиче. Ще отбележа чинията у тефтера. А сега за наказание…

Тя пусна косата на Амилия и изтръгна четката за почистване от ръката й, преценявайки съобразността на предмета. Обикновено използваше колан; с четката щеше да боли повече. Щеше да я завлече в пералнята, където готвачът нямаше да види. Главният готвач изпитваше симпатии към Амилия и макар Едит да имаше пълното право да дисциплинира момичетата си, Ибис не търпеше това в кухнята си. Амилия зачака дебела ръка да я сграбчи за китката, но наместо това Едит я погали по главата.

— Такава дълга коса — каза най-сетне. — Таз коса се пречка, налтъй? Прави те да се мислиш за мноу велика? Е, зная аз как да реша и двата проблема. Много ще си красива когато…

Кухнята утихна. Кора, която с енергични тласъци избиваше маслото в гюма, застина насред движение.

Готвачите спряха да режат и дори Нипър, който подреждаше дърва близо до фурните, замръзна. Амилия проследи погледите им до стълбите.

Обвита в бяло кадифе и сатен аристократка се плъзна по стълбите и пристъпи сред вонящите па̀ри на миялната.

Пронизващи очи и тънки като бръснач устни разсичаха напудреното лице. Жената бе висока и за разлика от прегърбената Амилия стоеше изправена и горда. Незабавно отиде до малката маса по протежение на стената, където пекарят приготвяше хляб.

— Почистете тук — нареди тя с мах, без да се обръща към някого. Пекарят незабавно прибра инструментите и тестото в престилката си и се втурна. — Изтъркайте го — настоя дамата.

Амилия усети четката натикана обратно в ръката й — и блъсване, накарало я да пристъпи напред с олюляване. Без да поглежда нагоре, тя веднага пристъпи към работа, завихряйки разпиляното брашно. До нея незабавно изникна Нипър с кофа, а Велла се появи с кърпа. Заедно почистиха, докато жената ги гледаше с презрение.

— Два стола — излая дамата и Нипър отърча да ги донесе.

Без да е убедена какво да прави след това, Амилия с капеща четка в ръка стоеше мирно и наблюдаваше дамата. Когато благородницата я свари да се взира, Амилия бързо сведе поглед, където движение привлече погледа й. Малко сиво мишле застина под пекарската маса, опитвайки се да се скрие в сенките.

Възползвайки се от възможността, то задигна късче хляб и потъна през малка цепнатина.

— Какво мизерно същество — чу дамата да казва. Амилия си помисли, че тя говори за мишката, докато не чу и додаденото: — Правиш локва от мръсотия на пода. Махай се.

Преди да се върне на своя умивалник, Амилия направи жалък опит за реверанс. Жената избълва поредица заповеди, всяка от които изречена с перфектна дикция. Велла, Кора и дори Едит започнаха да приготвят масата, като че ли е за кралски банкет.

Велла разпъна бяла покривка, а Едит започна да поставя сребърни прибори, само за да бъде изгонена от жената, която внимателно ги подреди сама. Скоро масата бе елегантно сложена за двама, приютила многобройни бокали и ленени салфетки.

Амилия не можеше да си представи кой би вечерял тук. Никой не би наредил маса за прислугата, а защо благородник ще се храни в кухнята?

— Каква е цялата тази врява? — Амилия чу познатия дълбок глас на Ибис Тинли. Старият корабен готвач бе едър мъж с широки гърди, светлосини очи и тънка брада, следваща линиите на брадичката му. Бе се срещал с фермерите тази сутрин, но все още носеше неизменната си престилка. Омазаната с мазнина одежда бе неговата униформа, маркираща ранга му. Влетя в кухнята като мечка, открила бъркотия в бърлогата си. Когато видя дамата, спря.

— Аз съм лейди Констанс — уведоми го аристократката. — Скоро ще доведа императрица Модина тук. Ако ти си готвачът, то приготви храна — дамата поспря за миг, за да огледа критично масата. Промени позицията на някои елементи, сетне се фръцна и излезе.

— Лийф, срежи печеното агне — извика Ибис. — Кора, донеси сирене. Велла, донеси хляб. Нипър, подреди дървата!

— Императрицата! — възкликна Кора, докато тичаше към килера.

— Какво прави тя тук? — запита Лийф. В гласа му се долавяше гняв, като че недолюбван, незначителен роднина се канеше да се отбие, а той самият бе господарят на имението.

Амилия бе чувала за императрицата, но никога не я беше виждала — дори не и отдалеч. Малцина бяха. Тя бе коронована на затворена церемония преди повече от половин година по време на Зимния фестивал и пристигането й в Акуеста бе променило всичко.

Крал Етелред вече не носеше короната си и към него се обръщаха с „Регенте“, вместо с „Ваше Величество“. Все още управляваше замъка, само дето вече се наричаше имперски дворец. Всички промени идваха от оня другия, регент Салдур. Родом от Меленгар, бившият епископ бе променил местожителството си и бе наредил строители да работят денонощно над новата тронна зала. Салдур също бе обявил и нови правила за прислугата.

Персоналът в двореца вече не можеше да напуска границите му без някой от новите пазачи за придружител. Всички изпращани писма биваха преглеждани. Последната заповед не представляваше проблем, тъй като единици можеха да четат и пишат. Но затрудненото излизане извън двореца отегчаваше всички.

Мнозина със семейства в града или близките ферми напуснаха, защото вече не можеха да се връщат вкъщи вечер.

Тези, които останаха в замъка, никога повече не чуха нищо за тях.

Регент Салдур успешно бе изолирал двореца от външния свят, но вътре се вихреха слухове и клюки. Из закътаните коридори се носеха мненията, че да обръщаш внимание на случващото се е също толкова нездравословно, колкото и да се опиташ да се измъкнеш.

Фактът, че никой не бе виждал императрицата, породи цял паралелен куп спекулации. Всеки знаеше, че тя бе наследник на легендарния император Новрон и съответно дете на бог Марибор. Това бе неоспоримо доказано, когато единствено тя бе съумяла да убие звяра, сразил дузини от най-добрите рицари на Елан. Простият й произход — фермерка от малко селце — потвърждаваше, че в очите на Марибор всички са равни. Слуховете заключиха, че тя се е издигнала до състоянието на духовно същество и само регентите и личната й секретарка се докосваха до божественото присъствие.

Това трябва да бъде онази аристократка, помисли си Амилия. Дамата с вкисналото лице и перфектното произношение беше имперската секретарка.

Скоро бяха подредили по масата най-хубавата храна, която можеха да приготвят за толкова кратко време. Кноб, пекарят и Лийф, касапинът, спореха чии блага да бъдат на централно място.

— Кора — каза Ибис, — сложи красивия си чийзкейк в средата.

Това докара усмивка и изчервяване на отговарящата за млечните продукти прислужница — и свъсени погледи от страна на Лийф и Кноб.

Като мияч на чинии, Амилия нямаше какво да помага повече и се върна към работата си. Едит разговаряше възбудено в ъгъла близо до купчината дъбови бъчонки с наливача и виночерпеца. Всички слуги оправяха униформи и прокарваха пръсти през косите си. Нипър все още метеше, когато дамата се завърна. Още веднъж всички застинаха и гледаха как тя води младо момиче за китката.

— Седни — нареди лейди Констанс отсечено.

Всички гледаха отвъд двете жени, опитвайки се да зърнат божествената царица.

Двама прилежно бронирани пазачи се появиха и заеха позиции от двете страни на масата. Но никой друг не се появи.

Къде е императрицата?

— Модина, казах да седнеш — повтори лейди Констанс.

Амилия бе шокирана.

Модина? Това безпризорно хлапенце е императрицата?

Момичето не показа да е чуло дамата и стоеше отпуснато с безизразно лице. Беше много млада, крехка и деликатна. Някога може и да е била красива, но сега представляваше отблъскваща гледка. Лицето й беше бяло като кост, кожата тънка и опъната, разкриваща с подробности контурите на черепа. Занемарената руса коса падаше пред лицето. Носеше само тънка бяла риза, която допринасяше за призрачния вид.

Лейди Констанс въздъхна и принудително настани момичето на един от столовете на пекарската маса. Момичето се остави да я движат като кукла. Не каза нищо, а очите й се взираха безизразно.

— Постави салфетка в скута си така — лейди Констанс внимателно разгъна и положи ленената кърпа с ловки движения.

Тя зачака, гледайки императрицата, която от своя страна стоеше без признаци на съзнание.

— Като императрица, никога няма да си сипваш сама — продължи дамата. — Ще изчакаш слугите да напълнят чинията ти — тя се огледа с раздразнение в погледа, докато последният не попадна върху Амилия.

— Ти, ела тук — заповяда. — Сервирай на Нейно Високопреосвещенство.

Амилия пусна четката в умивалника и като обърса ръце в дрехата си, се втурна напред. Нямаше опит в сервирането, но не каза нищо. Вместо това се опита да си припомни как бе гледала Лийф да реже месо. Вземайки щипците и ножа, започна да имитира движенията му. Лийф го правеше да изглежда елементарно, но пръстите на Амилия я предадоха и тя съумя да насипе в чинията само няколко къса агнешко.

— Хляб — лейди Констанс изрече думата като изплющяване на бич и Амилия едва не се поряза, докато се бореше с дългия самун.

— Сега яж.

За секунда Амилия помисли, че това е поредна предназначена за нея заповед и се пресегна. Усети се и застана неподвижна, неуверена дали е свободна да се върне към чиниите си.

— Казах да ядеш — секретарката пронизваше момичето с поглед. То продължаваше да се взира в стената.

— Яж, мътните да те вземат! — изрева лейди Констанс, при което всички в кухнята подскочиха, включително Едит Мон и Ибис Тинли.

Тя стовари юмрука си върху масата, при което чашите се събориха, а ножовете тропнаха в чиниите със звън.

— Яж!

Лейди Констанс повтори думите си и зашлеви момичето през лицето.

Черепът се олюля от удара и спря по инерция. Момичето не потрепна. Продължаваше да се взира безучастно в нова стена — заради променилия стойката на главата й шамар.

Вбесена, имперската секретарка се надигна, събаряйки стола си. Взе едно от парчетата месо и се опита насила да го вкара в устата на момичето.

— Какво става тук?

Лейди Констанс замръзна при звука на този глас. Стар белокос човек пристъпи в миялната. Елегантната му пурпурна роба, съчетана с изящно черно наметало, определено не принадлежаха на горещата, хаотична кухня. Амилия моментално разпозна регент Салдур.

— Какво в името на… — започна Салдур, докато се приближаваше до масата. Погледна момичето, сетне персонала и накрая спря поглед на лейди Констанс, която бе изпуснала месото.

— Какво си си мислила… да я доведеш тук?

— Аз… аз си помислих, че ако…

Салдур вдигна ръка, с което прекрати думите й, сетне бавно я сви в юмрук. Стисна зъби и си пое рязко дъх през заострения си нос. Още веднъж спря поглед върху момичето.

— Погледни я. Трябваше да я обучиш и възпиташ. Тя изглежда по-зле от когато и да било!

— Аз… опитах, но…

— Млъкни! — изстреля регентът, все още стиснал пестник. Никой в кухнята не помръдваше. Единствените звуци бяха предоставени от пропукването на огъня и бульонно бълбукане.

— Ако това е резултатът на професионалиста, да бяхме наели лаик. Той със сигурност не би се справил по-зле — регентът посочи към Амилия. — Ти! Поздравления, вече си имперска секретарка на императрицата.

Насочвайки вниманието си обратно към лейди Констанс, каза:

— Що се отнася до теб, полезността ти се изчерпа. Отведете я, пазачи.

Амилия видя дамата да се потриса. Безупречната й стойка се изпари, тя се сви и отстъпи назад, едва не падайки върху преобърнатия стол.

— Не! Моля ви, не! — изпищя, докато един от пазачите я сграбчваше за ръката и я повеждаше към задната врата.

Друг пазач хвана свободната й ръка. Тя се замята като обезумяла и сипеше молби, докато я извличаха.

Амилия бе застинала, все още държейки щипците за месо и ножа, опитвайки да си припомни как да диша. Щом молбите на лейди Констанс заглъхнаха, регент Салдур се обърна към нея, лицето му се наля с кръв, зъбите проблеснаха иззад тънките устни.

— Не ме проваляй — процеди той и наметалото му прошумоля обратно по стълбите.

Амилия отново спря погледа си на момичето, все така взиращо се в стената.

* * *

Един войник придружи двете момичета до стаята на Модина; тогава стана ясно защо никой не бе съзирал императрицата. Амилия очакваше да бъдат отведени в източната кула, където се помещаваха кабинетите на регентите и кралските покои. За нейна огромна изненада, стражникът не напусна отсека на слугите, отправяйки се към вито стълбище от другата страна на миялната. Камериерките го използваха, за да обслужват стаите на горните етажи. Воинската гордост очевидно не позволяваше на пазача да ги копира, защото той се отправи надолу.

Амилия не се осмели да му задава въпроси. Висящият на бедрото му меч бе окупирал мислите й. Тъмните му очи бяха като две лепнати върху камък маслини. Тя му стигаше едва до брадичката. Ръцете му бяха двойно по-големи от нейните. Той не беше от онези, които бяха отвели лейди Констанс, ала Амилия бе уверена, че войникът нямаше да се поколебае, когато настанеше нейният ред.

Въздухът стана хладен и влажен. Само три фенера отблъскваха нападенията на мрака. От последния от тях капеше восък, очевидно ранен. На дъното на стълбите дървена врата стоеше отворена; отвеждаше в тесен коридор, от двете страни на който имаше врати. В една от стаите Амилия зърна бъчви и наредени сред слама бутилки. Огромни ключалки затваряха две други врати, а трета стоеше отворена, макар че съдържанието на принадлежащото й помещение не подхождаше на ексхибиционизма й: зад въпросната вратица имаше само струпана в единия ъгъл слама и дървена кофа. Стигайки до нея, войникът прилепи гръб до стената.

— Извинявай… — заговори обърканата Амилия. — Не разбирам. Мислех, че отиваме в покоите на императрицата.

Стражникът кимна.

— Искаш да кажеш, че Нейно Високопреосвещенство спи тук?

Ново кимане.

Амилия стоеше втрещена, а Модина пристъпи в стаята и се сви върху сламата. Пазачът затръшна тежката врата и започна да промушва огромен катинар.

— Почакай — каза Амилия, — не можеш да я оставиш тук. Не виждаш ли, че е болна?

Войникът заключи.

Амилия се взираше в дъбовата врата.

Как е възможно това? Та тя е императрицата. Тя е божия дъщеря и висше духовно лице на църквата.

— Държите императрицата в стар килер?

— По-добре е от старото й място — отвърна войникът. Не бе проговарял досега и гласът му не звучеше според очакванията й. Мек, състрадателен, не по-висок от шепот. Това я обезоръжи.

— Къде е била?

— Вече казах прекалено много.

— Не мога да я оставя там. Та тя няма дори свещ.

— Заповедите ми са да я държа в това помещение.

Амилия се взря в него. Не можеше да види очите му. Забралото на шлема и сенките потапяха в мрак всичко над носа му.

— Добре — рече тя и излезе.

Върна се миг по-късно, носейки един от фенерите.

— Поне мога ли да й правя компания?

— Сигурна ли си? — войникът звучеше изненадан.

Амилия не беше, ала въпреки това кимна. Стражникът отключи.

Императрицата се беше свила на купа слама; очите й бяха отворени, ала невиждащи. Амилия забеляза захвърлено в ъгъла одеяло. Постави фенера на земята, изтупа покривалото и загърна момичето.

— Не се отнасят добре с теб, нали? — рече слугинята, като нежно отмахваше част от закрилите лицето на Модина коси. На допир кичурът не бе по-различен от сламата. — На колко си години?

Императрицата не отговори, нито реагира на докосването. Легнала на една страна, тя притискаше колене към гърдите си. Премигваше, а гръдта й се повдигаше равномерно, ала други признаци на живот отсъстваха.

— Случило се е нещо лошо — Амилия леко докосна ръката на Модина. Предпоследната бе толкова крехка, че слугинята съвсем спокойно можеше да обвие палец и показалец около китката и пак щеше да остане празно място. — Не зная колко дълго ще се задържа тук. Не съм благородна дама. Аз съм просто миячка на чинии. Регентът каза, че трябва да те обуча и възпитам, ала направи грешка. Не зная как да сторя нищо от изброеното.

Погали Модина по главата; прокара пръсти по бузата, върху която все още личеше ударът на лейди Констанс.

— Ала обещавам, че никога няма да те нараня.

Няколко минути слугинята напрягаше ума си в търсене на начин, по който да достигне момичето.

— Мога ли да ти споделя една тайна? Моля те, не се смей… Та… страх ме е от тъмното. Зная, че е глупаво, ала нищо не мога да сторя. Винаги съм била такава. Братята ми ми се присмиват непрестанно. Може би ще се почувствам по-добре, ако поговорим малко. Какво ще кажеш?

Никаква реакция.

Амилия въздъхна:

— Е, утре ще донеса някоя и друга свещ от стаята си. Заделила съм си цял куп. Това малко ще подобри нещата. Сега си почини.

Миячката на чинии не бе лъгала за страха си от тъмното. Ала тази нощ той бе изтласкан на заден план от редица новопоявили се страхове, зародили се, докато тя се опитваше да заспи, свита край императрицата.

* * *

Войниците не дойдоха за Амилия през нощта; тя се събуди при донасянето на закуската… или по-конкретно, плъзването й по пода на дървена чиния, изтракала до средата на стаята. Пищата се състоеше от голям колкото юмрук къс месо, резен сирене и дебелокор хлебец. Изглеждаше чудесно и приличаше на обичайните ястия на Амилия, любезно предоставяни от Ибис. Преди идването си в замъка не бе и чувала за еленско, ала вече бе станало нещо обикновено. Приятелството с главния готвач си имаше и други предимства. Хората не искаха да си навлекат гнева на човека, отговарящ за дневните им калории, затова всички се отнасяха добре с Амилия. Е, като изключим Едит Мон.

Момичето отхапа няколко пъти и гласно изрази одобрението си.

— Ммм, превъзходно е. Искаш ли?

Императрицата не отговори.

Амилия въздъхна:

— Така и предполагах. Какво ти се яде? Мога да ти донеса всичко.

Амилия се изправи на крака, взе подноса и зачака. Нищо. След няколко минути потропа на вратата. Отвори вчерашният страж.

— Извини ме, но трябва да получа съответстващо на Нейно Високопреосвещенство меню.

Пазачът объркано надникна в чинията, но отстъпи настрана, позволявайки й да се изкачи по стълбите.

Кухнята все още жужеше от вчерашните събития. Което се прекрати с влизането на Амилия.

— Пратиха та обратно, а? — ухили се Едит. — Не се притеснявай, запазих твойте тенджерки. И за косата не съм забравила.

— Млъкни, Едит — сопна се намръщено Ибис. Връщайки вниманието си към Амилия, готвачът запита: — Добре ли си? Върнаха ли те?

— Добре съм, Ибис. И не, все още съм имперска секретарка, каквото и да значи това.

— Хубаво, девойче — рече готвачът. Обърна се към Едит. — Изглежда сама ще си миеш тенджерите.

Дебелата отнесе телесата си с изсумтяване.

— Какво те води тук, мила?

— Отнася се до храната на императрицата.

Ибис изглеждаше обиден:

— Че какво не й е наред?!

— Нищо, великолепна е. Аз самата ядох.

— Тогава не ви…

— Нейно Високопреосвещенство е болна. Не може да яде това. Когато не се чувствах добре, мама ми правеше супа, рядък бульон, който се преглъщаше лесно. Чудех се дали не би могъл да спретнеш нещо такова?

— Разбира се — отвърна Ибис. — Супата е играчка! Някой е трябвало да ми каже, че тя не се чувства добре. Зная точно какво да приготвя. Наричам я супата за морска болест. Единственото, което новите момчета задържат в стомасите си в първите дни сред вълните. Лийф, дай голямата тенджера!

Амилия прекара остатъка от утрото в марширувания от и до килията на Модина. Пренесе всичките си принадлежности от общата спалня: резервната рокля, бельо, нощница, четка и скъпоценната колекция от почти дузина свещи. Донесе възглавници, чаршафи и одеяла. Съумя да отмъкне дори и стомна, сапун и леген от една празна гостна стая. При всяко нейно преминаване, стражът й се усмихваше леко и развеселен поклащаше глава.

След като изхвърли старата слама и донесе прясна от конюшните, тя отиде да нагледа как върви супата.

— Следващата ще е още по-добра, защото ще имам повече време, но и това ще свърши работа — рече Ибис.

Амилия се върна в килията и като остави димящата тенджера на земята, помогна на императрицата да се изправи. Миячката опита първа, за да не би бульонът да е прекалено горещ, сетне повдигна лъжицата към устните на Модина. По-голямата част от супата потече по брадичката на Нейно Високопреосвещенство.

— Моя грешка. Следващия път няма да забравя да донеса от онези салфетки, за които дамата вдигаше такава врява.

При втората лъжица Амилия предвидливо бе подложила шепа и съумя да улови по-голямата част от прокапаното.

— Аха! — възкликна тя. — Хванах си малко. Бива го, нали?

Загреба поредна лъжица и този път Модина преглътна.

Когато купата се изпразни, Амилия предположи, че болшинството от бульона се намира по пода и върху дрехите на императрицата, ала бе убедена, че определена част бе отишла по предназначение.

— Това е друго нещо, не смяташ ли? Ама виж само как се изцапа. Какво ще кажеш да те поизчистим?

Амилия изми императрицата и я преоблече в собствената си резервна рокля. Двете момичета бяха приблизително еднакви на ръст, ала Модина плуваше из одеждата, докато накрая Амилия не я пристегна с малко връв.

Слугинята продължи да бъбри, междувременно приготвяйки две легла от слама и задигнатите одеяла.

— Щеше ми се да домъкна и матраци, обаче са тежки. Пък и не искам да привличам твърде много внимание. Хората и без това ме гледаха странно. Тези ще свършат работа, нали?

Модина все така се взираше в една точка. Когато всичко бе готово, Амилия я накара да седне на едно от леглата и започна да реши косата й на сиянието на свещите.

— Как се става императрица? — запита тя. — Казват, че си убила чудовище, което било погубило стотици рицари. Да ти кажа, не приличаш на звероубийца, не че искам да те обидя.

Амилия поспря и наклони глава.

— Все още не искаш да говориш? Няма проблем. Искаш да запазиш миналото си в тайна, разбирам. Та ние едва се запознахме.

— И тъй, да видим какво да ти споделя за себе си. Родом съм от Тарин дол. Знаеш ли къде е това? Най-вероятно не. Това е малко селце, разположено между това място и Колнора. Просто малко селище, покрай което хората минават на път за по-вълнуващи места. Нищо интересно не се случва. Баща ми изработва карети. Много го бива. Ала не печели особено.

Тя замлъкна и се вгледа в лицето на костеливото момиче, преценявайки дали е чула нещо от казаното досега.

— А твоят баща с какво се занимава? Чух, че бил фермер, така ли е?

Нищо.

— Тетьо печели малко. Майка казва, че защото е прекалено добър. Много се гордее с работата си и й отделя страшно внимание. По цяла година изработва една карета. Това малко усложнява нещата, защото му плащат едва при завършване на работата. С купуването на всички материали и прочие, понякога оставаме без пари.

— Майка преде, а брат ми сече дърва, обаче парите все не достигат. И ето затова съм тук. Не съм добра предачка, обаче умея да чета и пиша.

Едната половина от косата на императрицата вече бе сресана и Амилия насочи усилията си към другата.

— Виждам, че си впечатлена. Ала това не ми помогна особено. Е, поне ми даде някакъв шанс.

— Какво? Искаш да знаеш къде съм се научила на четмо и писмо? О, благодаря за проявения интерес. Дейвън ме научи. Той е монах, който дойде в Тарин дол преди няколко години — гласът й се понижи до заговорнически шепот. — Страшно си падах по него, беше сладък и умен, много умен. Четеше книги и ми разказваше за далечни места и отдавнашни събития. Дейвън смяташе, че баща ми или главата на ордена му ще се опита да ни раздели и ме научи, за да можем да си пишем. Беше прав, разбира се. Когато тетьо узна, рече: „Никакво бъдеще не те очаква с монах.“ Дейвън си замина, а аз плаках с дни.

Амилия замлъкна, за да се разправи с особено настойчиво заплитане. Правеше всичко по силите си да бъде нежна, ала със сигурност причиняваше болка на момичето, макар последното да не я показваше.

— Това си го биваше. За миг помислих, че там може да се крие врабче.

— Когато тетьо откри, че мога да чета и пиша, беше особено горд. Хвалеше се с мен на всеки, отбил се в магазина. Един от клиентите му, сквайър Дженкинс Талбърт, бе впечатлен и каза, че ще ме препоръча в Акуеста.

Всички бяха толкова развълнувани при приемането ми. Когато открих, че естеството на работата ми е да мия чинии, сърце не ми даде да кажа на семейството си, така че не съм се прибирала оттогава. А сега, естествено, няма да ме пуснат.

Амилия въздъхна, но сетне се усмихна весело:

— Ала всичко е наред, защото сега съм с теб.

На вратата се почука тихо и стражникът пристъпи вътре. Разгледа направените в килията промени и изрази одобрението си с кимване. Премести поглед върху Амилия, в който се долавяше известна тъга.

— Съжалявам, мис, но регент Салдур нареди да те заведа при него.

Амилия застина, сетне бавно остави четката и с трепереща ръка придърпа одеялото около раменете на момичето. Изправи се, целуна Модина по бузата.

— Сбогом — съумя да прошепне Амилия със задъхан глас.

Глава 2
Пратеникът

Винаги се бе страхувал, че ще се раздели с живота по този начин: сам, на някой изоставен път, далеч от дома. Гората го притискаше от двете страни. Опитните му очи веднага разпознаха, че запречилите пътя му отломки не бяха резултат от естественото падане на дърво. Дръпна юздите, опъвайки главата на кобилата; тя изпръхтя, бе надушила опасност.

Той хвърли поглед назад, огледа се и от двете страни, плъзгайки поглед по зелените летни одежди на дървесата. Нищо не нарушаваше спокойствието на пейзажа — с изключение на купчината пред него. Поваленото дърво служеше за барикада.

Крадци?

Несъмнено група обирджии се криеха из гората, дебнейки, чакайки го да се приближи. Опита се да се съсредоточи, докато конят под него дишаше тежко. Това бе най-краткият път на север от река Галевир, а времето то притискаше. Бректън се подготвяше да нападне Меленгар; трябваше да занесе депешата преди рицарят да е повел нападението. Преди да потегли, командирът, както и регентите, лично бяха подчертали важността на мисията. Разчитаха на него… тя разчиташе на него. Подобно хиляди други, куриерът също бе зъзнал на площада в Деня на коронацията, само и само за да зърне императрица Модина. Която, за огромно неудоволствие на тълпата, така и не се яви. След дълги часове на изчакване бе обявено, че тя е заета с делата на Новата империя. Съвсем неотдавна издигнала се от редиците на селяните, императрицата очевидно нямаше време за лиготии.

Свали наметалото си и го върза зад седлото, разкривайки златната корона, която носеше върху ризницата си. Може би щяха да го пуснат да мине. Със сигурност знаеха, че имперската армия се намира наблизо, и че сър Бректън не би подминал нападението над имперски пратеник. Обирджиите можеше и да не се страхуват от оня глупак Белънтайн, ала дори и най-отчаяните биха се позамислили, преди да нападнат негов рицар. Някои командири не обръщаха внимание на посегателствата над пратениците, ала сър Бректън щеше да вземе това като посегателство върху честта си. Обида, която бе равнозначна на самоубийство.

Не искаше да се провали.

Отмятайки перчем, отново хвана юздите и предпазливо пое напред. С наближаването на барикадата съзря движение. Листа потръпваха. Клонка пропука. Той изви коня си и се приготви да се стрелне. Беше добър ездач, бърз и ловък. Конят му бе чистокръвен, на три години, и веднъж пришпорен, нищо не можеше да ги достигне. Напрегна се в седлото и се приведе напред, готвейки се да отпраши, но видът на имперските униформи го спря.

Двама войници пристъпиха на пътя изсред дърветата и апатично се взряха в него с обичайното за пехотинците глупаво изражение. Носеха червените табарди с емблемата на Бректъновата команда. Едрият премяташе из уста стръкче ръж, а другият, по-дребен, облиза пръсти и ги обърса в униформата.

— Изплашихте ме — рече ездачът със смесица от облекчение и раздразнение. — Взех ви за разбойници.

Гърчавият се усмихна. Униформата му не беше в особен ред. Две от нараменните каишки бяха разкопчани и ремъците стояха свободно като малки крилца.

— Чу ли, Уил? За крадци ни зема. Нелоша идейка, а? Мой си отрежем някоя и друга кесия, пътна такса. Поне ш’изкараме малко парица, дето киснем тука цял ден. Е, мноо ясно, Бректън ше ни одере живи, ако узнае.

Високият войник, вероятно слабоумен и ням, кимна в отговор. Поне си беше облякъл униформата правилно. И двамата бяха оцапани и намачкани, ала такъв бе животът на кашиците.

Една от многобройните причини, поради които той се радваше да бъде вестоносец.

— Разчистете тая бъркотия. Нося спешно послание. Трябва да достигна командването на имперската армия моментално.

— Е, де, и ний си имаме заповеди. Никой да не пущаме — рече дребният.

— Аз съм имперски куриер, имбецил такъв!

— Охо — отвърна войникът с проницателността на дървен стълб. Стрелна с поглед спътника си, който не бе променил изражението си. — Туй е вече друга работа.

Потупа коня по врата:

— Туй обяснява що си изтормозил така момичето, а? Сто на сто й се ще да лочне нещо. Ей я тук кофата, а ей там има извор; точно сле…

— Нямам време за това. Разчистете пътя и то бързо!

— Веднага, веднага. Не е нужно да се сопваш. Думай паролата и раздигаме за нуларка време — рече ниският, докато с нокътя си се мъчеше да извади нещо, заседнало между зъбите.

— Парола?

Войникът кимна. Доближи пръст до носа си, за да изследва откритието, подуши го с кисел поглед и с щракване го запрати настрана.

— Тъй де, паролата. Да не допускаме шпиони. Война е и прочие.

— Не знам нищо такова. Никаква парола не ми беше съобщена.

— Нима? — дребният повдигна вежда и хвана коня за юздите.

— Разговарях лично с регентите и…

Едрият го събори от коня. Куриерът се приземи по гръб, строполявайки се тежко на земята, при което си тропна главата. Болката за миг го заслепи. Когато отвори очи, видя войникът да допира острие до врата му.

— За кого работиш? — изръмжа едрият.

— К’ви ги вършиш, Уил? — прояви интерес дребосъкът, който все още държеше коня.

— Пробвам се да накарам шпионина да говори.

— А-аз не съм шпионин. Имперски вестоносец съм. Пусни ме!

— Уил, нищо за разпити не ни рекоха. Не знаят ли паролата, хряс гърлцето и айде у реката. Къде сър Бректън ще се занимава с всяко муле, дето се е совнало по пътя. Па и за кого ще работи? Само Меленгар се бият с нас, начи е техен. Колвай го и да ти помогна да го завлечем, чакай само да вържа коня.

— Но аз съм вестоносец! — изкрещя куриерът.

— Сигурно.

— Мога да го докажа. Нося съобщение за сър Бректън в дисагите.

Войниците се спогледаха със съмнение. Дребният сви рамене и се зарови из дисагите. Взе кожена чанта, съдържаща подпечатан с червен восък пергамент и като счупи печата, зачете.

— Чумата да ме тръшне, Уил, истината дума. Туй тук е писмо до Негова светлост.

— Хъ? — рече другият, изписал по лицето си притеснение.

— Мда. По-добре го пусни.

С унила физиономия едрият прибра меча и подаде ръка, за да помогне на куриера да се изправи.

— Съжалявам. Заповеди, знайш.

— Когато сър Бректън види счупения печат, ще ви обезглави! — заяви пратеникът, грубо блъсвайки високия настрана и изтръгвайки документа от ръцете на другия.

— Че що пък нас? — изкикоти се дребният. — Дето Уил рече, ний само заповеди следваме. Ти си този, дет’ не се беше погрижил да научи паролата, преди да минеш тука. Сър Бректън правила му дай. Голям кофтак става, като заповедите му не се изпълняват. Е, най-много някоя ръка ще ти клъцне, или пък ушенце. На твое място щях да видя дали не мога да сгрея отново восъка.

— Това ще разруши отпечатъка!

— Мой да речеш, дето било горещо и слънцето нагряло дисагите, та го стопило. Туй по̀ бива, отколкото ръка да загубиш, викам аз. Па и такива като Бректън не се взират у печатите, преди да разчетат. Обаче ще зърне, ако е отчупен.

Вестоносецът погледна пропукващия под лекия ветрец документ и стомахът му се сви на топка. Нямаше избор, ала не можеше да го направи тук, пред очите на двамата идиоти. Отново се покатери на седлото.

— Разчистете пътя! — сопна се той.

Бе сторено. Той пришпори коня и отфуча напред.

* * *

Ройс изчака пратеникът да се скрие от поглед, сетне засваля имперската си униформа.

Обръщайки се към Ейдриън, рече:

— Е, това не беше особено трудно.

— Уил? — запита Ейдриън, докато двамата потъваха в гората.

Ройс кимна.

— Помниш ли как вчера хленчеше, че искаш да си актьор? Предоставих ти роля: Уил, имперският пропусквателен надзирател. Струва ми се, че се справи добре.

— Не е нужно да се подиграваш на всичките ми идеи — Ейдриън се намръщи, междувременно сваляйки своята наметка. — Пък и все още ми се струва, че трябва да помислим върху това. Бихме могли да пътуваме от град на град, участвайки в драми, даже и в някоя и друга комедия.

Боецът хвърли преценяващ поглед към по-дребния си партньор и додаде:

— Макар че ти по-добре да останеш в границите на драмата… може би трагедии.

Ройс го изгледа на свой ред.

— Моля? От мен ще излезе великолепен актьор. Виждам се като блестящ носител на главните роли. Определено бихме могли да участваме в „Конспирацията за короната“. Аз ще играя красивия мечоносец, сражаващ се със злодея, а ти… ти ще си оня другия.

Отбягвайки клонаци, свалиха койфовете и ръкавиците, навивайки ги в табардите. Поемайки надолу по хълма, стигнаха един от многобройните притоци на Галевир. Конете все още бяха тук, наслаждаващи се на крайречната трева. Мързеливо помахваха с опашки, за да разгонват мухите.

— Понякога ме притесняваш, Ейдриън. Наистина.

— Какво е лошото да сме актьори? Безопасно е. Дори може да е забавно.

— Нито е забавно, нито е безопасно. Пък и актьорите непрекъснато пътуват, а аз съм доволен от сегашното състояние на нещата. Така съм близо до Гуен — додаде Ройс.

— Ето още една причина. Защо не се заемеш с друга дейност? Ако имах това, което и ти, никога нямаше да се захващам с подобни неща.

Ройс измъкна чифт ботуши от седлото:

— Правим го, защото ни бива. Пък и с надвисналата война, Олрик плаща солидно за информацията.

Ейдриън изсумтя.

— Разбира се, заплащането е отлично, но на каква цена? Бректън може и да работи за оня мухльо Белънтайн, обаче самият той далеч не е глупав. Въобще няма да повярва за размекналия се в дисагите печат.

— Зная — отвърна Ройс, присядайки на един пън, за да замени имперските ботуши със своите собствени. — Ала сетнешната история за двама пазачи, които счупили восъка, ще звучи още по-невероятна, така че изобщо няма да се вслушват в думите му.

Ейдриън замлъкна, защото на свой ред изхлузваше ботуши, сетне се намръщи.

— Осъзнаваш ли, че най-вероятно ще го екзекутират за предателство?

Партньорът му кимна:

— Което ще елиминира единствения свидетел.

— Ей това имам предвид — рече Ейдриън, клатейки глава.

Ройс ясно виждаше, че спътникът му е сполетян от познатите пристъпи на меланхолия. Напоследък зачестяваха. Не можеше да разбере причината. Тези необичайни депресии често възникваха непосредствено след успехи и биваха последвани от пиене до забрава.

Чудеше се дали Ейдриън изобщо се интересува от парите. Взимаше само нужното за храна и алкохол, останалото заделяше. Крадецът можеше да разбере реакцията му, ако се прехранваха с джебчийство или взломаджийство. Ала сега работеха за краля; работата им беше почти твърде чиста за вкуса на Ройс. Ейдриън не знаеше какво е мръсотия. Той не бе отраснал по калните улици на Ратибор.

Ройс опита да му влее ум:

— Би ли предпочел да узнаят и да пратят отряд по дирите ни?

— Не, просто мразя да съм причината за смъртта на невинен човек.

— Никой не е невинен, приятелю. Нито пък ти си причината. Ти си по-скоро — той затърси думи — динената кора.

— Благодаря. Чувствам се много по-добре.

Ройс сплати униформата и внимателно я прибра в дисагите. Ейдриън все още се мъчеше да се освободи от черните си ботуши, които му бяха прекалено малки. Свали и последния с мощно дръпване, сетне метна униформата в торбата. Натъпквайки всичко колкото се може по-надълбоко, пристегна закопчалките. Взря се в раницата и въздъхна още веднъж.

— Ако си подреждаше нещата, нямаше да е толкова трудно да си побираш нещата — отбеляза Ройс.

Ейдриън го погледна объркано.

— Моля? А, не. Не става въпрос за нещата ми.

— А за какво тогава? — Ройс се загърна с черното си наметало и оправи яката.

Приятелят му погали коня си по врата.

— Не зная — отвърна печално. — Просто… мислех, че по това време вече ще съм направил нещо по-смислено с живота си.

— Да не си си изгубил ума?! Повечето хора се бъхтят до смърт над парченце земя, което дори не притежават. Ти си свободен да правиш, каквото си искаш и да ходиш, където си пожелаеш.

— Зная, но когато бях малък, си мислех, че съм… специален. Че ще изпълня някакво велико дело, ще спечеля момичето, спася кралството… Но сигурно всяко момче се чувства така.

— Не и аз.

Ейдриън се намръщи:

— Просто имах тази идея. Да съм безполезен шпионин не бе част от плана.

— Доста сме далеч от безполезни — изтъкна Ройс. — Добри пари припечелваме, особено пък в последно време.

— Не става въпрос за това. Като наемник също нищо не ми липсваше. Не става въпрос за парите. Проблемът е, че оцелявам като пиявица.

— И какво породи всички тези мисли точно сега? За пръв път от години печелим отлично, като вършим достойни задачи. За Марибор, та ние сме на кралска служба! Можем да спим две поредни нощи в едно и също легло и да не се притесняваме, че ще бъдем арестувани. Ето, миналата седмица се разминах с капитана на градската стража, а той ми кимна.

— Проблемът не е в количеството, а в типа на работата ни. Непрестанно лъжем. Ако този вестоносец умре, вината ще бъде наша. Пък и не е точно отсега, чувствах се така с години. Защо мислиш непрекъснато предлагах да започнем нещо друго? Знаеш ли защо наруших правилата и приех онази задача за кражбата на меча на Пикъринг? Онази, която за малко не ни уби?

— Заради необичайно високото заплащане — отвърна Ройс.

— Не, това беше твоята причина. Аз исках да се заемем, защото това бе правилното нещо за вършене. Исках да помогна на човек, който действително се нуждаеше от помощ — или поне така си мислех тогава.

— И решението е да станеш актьор?

Ейдриън отвърза коня си.

— Не, но като такъв поне ще мога да се преструвам на добродетелен. Предполагам просто трябва да се радвам, че съм жив, нали така?

Ройс не отговори. Дразнещото усещане отново се бе появило. Мразеше да има тайни от Ейдриън; това тормозеше съвестта му и го изненадваше, защото никога не бе подозирал за наличието на последната. Моментът диктуваше кое е правилно и кое е грешно. Правилното бе най-доброто за него самия; всичко останало — грешно. Крадеше, лъжеше, дори убиваше при нужда. Това бе умението му и го владееше добре. Нямаше нужда да се извинява, да размишлява. Светът воюваше с него, нищо не бе свято.

Да каже на Ейдриън, какво бе научил, представляваше прекалено голям риск. Ройс предпочиташе света си постоянен, всяка променлива взета под внимание. Границите се променяха ежедневно, властта преминаваше от едни ръце в други. Времето летеше прекалено бързо, събитията бяха прекалено неочаквани. Чувстваше се сякаш прекосява замръзнало езеро през пролетта. Опитваше се да избере безопасен път, ала ледът пропукваше под нозете му. Дори и така, все още съществуваха някои неща, които все още бяха под неговия контрол. Припомни си за тайната, която пазеше от спътника си за негово собствено добро.

Яхвайки Мишка, сивата си кобила, Ройс се замисли за миг:

— Напоследък работим доста усилено. Може би трябва да отдъхнем.

— Не виждам как бихме могли — отвърна Ейдриън. — Имперската армия се готви да нахлуе в Меленгар; Олрик ще се нуждае от нас повече от всякога.

— Да, човек би си помислил тъй. Обаче ти не прочете съобщението.

Глава 3
Чудото

Принцеса Ариста Есендън се бе отпуснала на седалката в каретата, лашкана от всеки тласък, породен от пътните неравности. Вратът я болеше от неудобното спане, главата й трепереше от неспирното подскачане. Изправяйки се с прозявка, разтърка очи и потри лице. Опитът да изправи косите си само заплете пръстите й.

Посланическата карета копираше изнемогата на своята пътничка; двете бяха прекосили прекалено много мили през последната година. Покривът течеше, ресорите се бяха износили, на места тапицерията се бе отронила. Кочияшът бе получил заповеди да достигнат Медфорд по обед. И той се справяше добре, ала бързината биваше заплащана с профучаването над всяка бразда и камък по пътя. Ариста дръпна завеската и видя утринното слънце да прозира сред обгърналите пътя дървета.

Беше си почти у дома.

Светлината разкри подробности от вътрешността на каретата: навлизаща през прозорците прах бе покрила всичко. Захвърлен тензух и ябълкови обелки покриваха купчина пергаменти на отсрещната пейка. Мръсни стъпки декорираха пода, върху който си почиваха одеяло, корсет, две рокли и три обувки. Нямаше си и представа къде е четвъртата; надяваше се само да е нейде из каретата, а не забравена в Ланкстиър. През последните шест месеца бе останала с впечатлението, че е оставила късчета от себе си из цял Аврин.

Хилфред би знаел къде е обувката.

Взе четката с перлена дръжка и я заобръща в ръце. Хилфред трябва да е търсил из руините с дни. Тази бе донесена от Тур Дел Фур. Нейният баща й бе донасял четка от всеки посетен от него град. Той беше затворен човек и не му бе лесно да изрече „Обичам те“, дори и на собствената си дъщеря. Четките бяха именно това признание. Нявга бе притежавала десетки — сега бе останала само тази. Бяха изчезнали заедно с кулата; тогава се бе почувствала, сякаш губи баща си отново. И три седмици по-късно се появи тази четка. Трябваше да е бил Хилфред, ала той не бе казал нищо.

Неин телохранител години наред, едва сега, при липсата му, тя осъзна до каква степен го е имала за даденост.

Сега си имаше нов телохранител. Олрик лично го бе избрал. Името му започваше с Т. Том, Тим, Травис… нещо от този сорт. Той стоеше от грешната й страна, бърбореше прекалено много, сам си се смееше на шегите и непрекъснато дъвчеше нещо. Вероятно беше храбър и опитен воин, ала не беше Хилфред.

За последно бе видяла стария си телохранител преди около година в Далгрен, където атаката на гиларабрина едва не го уби. Това бе вторият път, когато той бе обгорен заради нея. Първият беше при спасяването на дванадесетгодишната Ариста от пожара в замъка. Майка й бе сред загиналите, ала смело петнадесетгодишно момче, син на кралски сержант, бе пристъпило между пламъците, за да я изведе. По настояване на Ариста се бе върнал и за майка й. Така и не я достигна, ала за малко не умря. Последващото му възстановяване отне месеци, а за награда бащата на Ариста го произведе в неин телохранител.

Но тогавашните му рани бяха нищо в сравнение с получените в Далгрен. Лечителите го бяха бинтовали от глава до пети, с дни лежа в безсъзнание. Отказа да я види, когато дойде на себе си и си тръгна, седнал в края на една кола, без да се сбогува. Бе заръчал да не й казват къде отива. Тя можеше да настоява, да принуди лечителите да говорят. Месеци след това бе поглеждала през рамо с очакването да го види, да чуе познатото потропване на меча по бедрото му. Често се чудеше дали е постъпила правилно, като го е оставила да си отиде. Въздъхна от поредното разочарование, прибавено към нарастващата през последната година купчина.

Бъркотията в каретата не облекчаваше меланхолията. Това бе видимият резултат от отказа да вземе слугиня със себе си. Не можеше да си представи да бъде затворена в една карета с някого за толкова дълго време. Вдигна роклите си и ги постави на другата седалка. Забелязвайки смачкан на топка документ да се свива из диплите на завесата, стомахът й се сви виновно. Намръщено се протегна, взе пергамента и го изглади на скута си.

Той съдържаше списък с кралства и провинции. Всяко от имената бе зачеркнато и край него бе отбелязано ИМП. Никаква изненада не беше, че графът на Чадуик и крал Етелред първи целунаха пръстена на императрицата. Ала останалите названия в списъка я караха да поклаща невярващо глава. Промяната бе настъпила буквално за една нощ. На единия ден нищо, на следващия — пуф! — Новата империя е налице и в нея влизат Уоррик, Гхент, Олбърн, Маранон, Галеаннон и Ренидд. По-дребните колебаещи се територии бяха присъединени насила — като Глъстън. Ариста прокара пръст по линията, указваща Дънмор. Негово Височество крал Росуорт милостиво бе решил, че в интерес на кралството му е да се присъедини към Новата империя в замяна на разширяването на земите си. Нищо чудно ако Меленгар бе обещан на Росуорт като част от възнаграждението. Меленгар бе единственото кралство в Аврин, което не се бе присъединило към империята.

Всичко стана тъй бързо.

Само година по-рано Новата империя беше просто идея. Месеци бе прекарала Ариста, опитвайки се да сключи съюзи. Без подкрепа и съюзници, Меленгар не можеше да се противопостави на нарастващия колос.

Колко ни остава, преди империята да се отправи на север, преди…

Внезапното спиране на каретата захвърли принцесата напред, разтресе перденцата и накара уморените ресори да изквичат. Ариста объркано надникна през прозореца. Все още се намираха на стария Стюардски път. Дърветата бяха отстъпили на обширни цветни поля, намиращи се на няколко мили извън Медфорд.

— Какво става? — провикна се тя.

Никакъв отговор.

Къде е Тим, Тед или както там му е трижди проклетото име?

Тя хвана дръжката и като придържаше поли, бутна вратата. Яркото слънце я накара да присвие очи. Краката й се бяха схванали, гърбът я болеше. Беше само на двадесет и шест, а вече се чувстваше грохнала. Затръшна вратата и като закриваше очи с длан, се взря в силуетите на кочияша и коняря.

— Дениъл! Защо… — започна тя, ала спря, виждайки в какво са вперили очи.

Поляните на север от Медфорд разкриваха отлична гледка за няколко мили на юг. Земята нежно слизаше надолу, разкривайки столицата на Меленгар, Медфорд. Видя кулите на замъка Есендън и Мареската катедрала, а по-натам и река Галевир, отсичаща южната граница на кралството. По времето, когато баща й и майка й бяха живи, често кралското семейство се бе правило пикници тук, наслаждавайки се на гледката и хладния бриз. Ала този ден гледката бе различна.

На другия бряг на реката, в светлината на ясното утро, Ариста съзря многобройни редици шатри, стотици от тях, всяка от които развяла червено-белия стяг на Нифронската империя.

— Войска, Ваше Височество — най-сетне можа да заговори Дениъл. — На един хвърлей от Медфорд.

— Заведи ме у дома, Дениъл. Ако трябва, пребий конете, но ме закарай у дома!

* * *

Каретата още не бе спряла напълно, когато Ариста блъсна вратата със замах, като за малко не удари Томи — или Терънс, или както там му беше името — по лицето, който понечваше галантно да отвори. Околната прислуга моментално изостави работата си и се поклони. Мелиса зърна каретата и притича. За разлика от Тъкър — или Тилман — дребната червенокоса прислужница бе работила за Ариста с години и знаеше какво да очаква.

— От колко време онази армия стои там? — излая принцесата, докато хвърчеше нагоре по каменните стъпала.

— Близо седмица — отвърна Мелиса, която тичаше подире й и свари да улови наметалото, което Ариста хвърли.

— Седмица? Имаше ли бой?

— Да. Негово Величество поведе атака само преди няколко дни.

— Олрик ги е атакувал? На другия бряг?

— Нещата не се развиха добре — отвърна с понижен глас Мелиса.

— Друго не бих и очаквала. Пиян ли е бил?

Стражите бързо дръпнаха огромните дъбови врати, едва успявайки да ги отворят, преди принцесата да ги е достигнала. Роклята плющеше подире й.

— Къде са?

— Във военната зала.

Ариста спря.

Стояха в северното фоайе. Огромна галерия от полирани каменни колони излагаха брони, а коридори отвеждаха към широки стълбища.

— Миси, донеси ми синята рокля за аудиенции, подходящи обувки и леген с вода. И също така да ми приготвят нещо за ядене. Без значение какво.

— Да, Ваше Височество — Мелиса се поклони рязко и се втурна.

— Ваше Височество — викна телохранителят, догонвайки я. — Едва не ви изгубих.

— Да му се ненадяваш. Значи следващия път трябва да се постарая повече.

* * *

Ариста гледаше как брат й, крал Олрик, се надига от огромната маса. По принцип всички останали също трябваше да се изправят, ала Олрик бе отменил тази традиция, тъй като имаше перипатетичен навик често да става и да се разхожда по време на съвещания.

— Не разбирам — рече той, загърбвайки всички, за да закрачи между масата и прозореца. Вървейки, той поглаждаше късата си брадичка — жест, който при други би бил равнозначен на кършене на пръсти. Бе започнал да си пуска брада точно преди принцесата да се отправи на път. Още не бе особено гъста. Тя предположи, че брат й се опитва да прилича на баща им. Крал Амрат бе имал великолепна черна брада, ала светлокестенявите кичури на Олрик само подчертаваха младостта му. А непрекъснатото поглаждане още повече влошаваше нещата, насочвайки вниманието към тях. Ариста си припомни как баща й бе барабанил с пръсти по време на съвещанията. Тежестта на короната очевидно търсеше някакъв начин да излезе.

Брат й бе две години по-малък от нея. Тя знаеше, че изобщо не бе очаквал да бъде коронясан тъй скоро. С години бе слушала за плановете му да пътува заедно с Моувин Пикъринг. Двамата искаха да опознаят света, впускайки се в приключения, които съдържаха безименни жени, много вино и малко сън. Дори се надяваха да открият древните руини на Персепликуис. Ариста подозираше, че след като се умореше от кръстосването, той щеше с радост да се върне вкъщи, да вземе наполовина по-младо от него момиче за своя съпруга и да стане баща на неколцина здрави синове. Едва тогава, когато косите му биха започнали да посивяват и останалите амбиции — постигнати, щеше да очаква да наследи короната. Всичко това се бе променило в нощта, когато вуйчо им Пърси бе уредил убийството на краля, оставило Олрик крал.

— Това може да е номер, Ваше Величество — предположи лорд Валин. — План да ви сварят неподготвен.

Лорд Валин, възрастен рицар с гъста бяла брада, компенсираше липсата на стратегически умения с храброст.

— Лорд Валин — обърна се почтително към него сър Ектън, — след провалената ни атака, имперската армия би могла да превземе Медфорд с лекота, независимо дали сме нащрек или не. Знаем го ние, знаят го и те. Щом решат да си измокрят краката, Медфорд е техен.

Олрик отиде до балкона, където следобедната светлина се лееше по пода на кралската бална зала. Последната служеше като място за съвещания, тъй като нямаше други помещения с подходяща големина. На мястото на гоблените сега по стените висяха карти, всяка от които прорязана с червени линии, илюстриращи отстъплението на меленгарските войски.

— Просто не разбирам — повтори Олрик. — Тъй необичайно е. Тяхната армия ни превъзхожда в съотношение десет към едно. Разполагат с тежка кавалерия, обсадни оръжия, арбалетчици… всичко, от което имат нужда. Защо не прекосяват реката? Защо спряха?

— От стратегическа гледна точка е безсмислено, господарю — рече сър Ектън. Едър, як мъж, той беше най-висшият генерал на Олрик. Според мнозина бе най-добрият рицар в Меленгар. — Според мен е свързано с политика. Опитът ме е научил, че повечето глупави военни решения са резултат от политически такива, взети от хора с малък или никакъв полеви опит.

Граф Кендъл, префърцунен шишко, който винаги се обличаше в яркозелени туники, се взря в Ектън:

— Мери си приказките и внимавай пред кого се намираш!

Ектън скочи на крака:

— Мерих ги; и какъв бе резултатът?

— Сър Ектън! — изкрещя Олрик. — Наясно съм с мнението ти относно решението ми да нападнем имперския лагер.

— Бе лудост да се прекосява река без възможността за обграждане! — викна рицарят в отговор.

— Ала това беше моето решение — Олрик сви юмруци. — Сметнах го за… необходимо.

— Необходимо? Необходимо? — Ектън изговори думата, сякаш изплюва нещо гадно. Изглежда не бе приключил с приказката си, ала граф Пикъринг се изправи и сър Ектън седна.

Ариста бе виждала това и преди. Твърде често Ектън поглеждаше към граф Пикъринг, преди да изпълни дадена от Олрик заповед. И не беше само той. Очевидно брат й бе крал, но не бе успял да спечели уважението на благородниците, войската и хората си.

— Може би Ектън е прав — заговори младият маркиз Уаймър. — За политиката, имам предвид. Всички знаем какъв надут глупак е графът на Чадуик. Не е ли възможно да е наредил на Бректън да изчака, докато самият Белънтайн не дойде? Със сигурност ще допринесе за престижа му в императорския двор да твърди, че лично е завладял Меленгар.

— Това би обяснило отлагането на атаката — рече Пикъринг с бащинския си тон, който Ариста знаеше, че Олрик ненавижда. — Ала съгледвачите ни докладват за многобройни хора, отправящи се на юг.

— Може би заблуждаващ ход? — попита Олрик.

Пикъринг поклати глава.

— Както сър Ектън изтъкна, не би имало нужда.

Неколцина от другите съветници кимнаха замислено.

— Нещо трябва да се е случило, за да отзове императрицата по такъв начин хората си — каза Пикъринг.

— Но какво? — попита Олрик, без да задава питането си към конкретен човек. — Ще ми се да знаех повече за нея. Невъзможно е да предвидиш действията на непознат.

Кралят се обърна към сестра си:

— Ариста, ти познаваш Модина, прекарала си известно време с нея в Далгрен. Що за човек е тя? Някаква представа какво може да я е накарало да оттегли армията?

В паметта на Ариста проблесна споменът за пленничеството в компанията на младо момиче на върха на кула. Принцесата бе вцепенена от страх, ала Тракия беше ровила из грамадата останки и боклуци, дирейки оръжие, с което да се изправи срещу неуязвим звяр. Това храброст ли бе представлявало, или просто проява на наивност?

— Момичето, което аз познавах като Тракия, бе сладко, невинно дете, което жадуваше единствено за бащината обич. Църквата може и да я е преименувала на Модина, ала не мога да си представя да са я променили. Тя не би проявявала интерес да властва дори над родното си селце, камо ли да владее света — Ариста поклати глава. — Не тя е нашият враг.

— Короната променя хората — рече сър Ектън, докато се взираше в Олрик.

Ариста се изправи:

— По-скоро си имаме работа с църквата и съвет назадничави империалисти. Силно се съмнявам, че дете от провинциален Дънмор би оказало подобно влияние върху архаичните възгледи и непроменимите мнения на толкова много упорити умове, които по-скоро биха се съпротивлявали, отколкото да работят под ръководството на нов водител — рече тя, взирайки се в сър Ектън. Забеляза Олрик да сгърчва лице.

Вратата се отвори и влезе Юлиан, възрастният камерхер. С широк поклон потропна два пъти с жезъла си по пода.

— Кралският защитник Ройс Мелбърн, Ваше Величество.

— Незабавно да влезе.

— Не се надявай прекалено — рече Пикъринг на Олрик. — В крайна сметка са шпиони, а не чудотворци.

— С парите, които им плащам, спокойно могат да творят чудеса. Не смятам за неразумно да очаквам онова, за което съм платил.

Олрик прибягваше до услугите на многобройни информатори и шпиони, ала никой от тях не можеше да се сравнява с Ририя. Първоначално Ариста бе наела Ройс и Ейдриън да отвлекат брат й в нощта на кралеубийството. Оттогава услугите им се бяха оказали безценни.

Ройс влезе сам. Дребният мъж с тъмна коса и черни очи бе облечен изцяло в черно. Носеше дълга до коленете туника и дълго наметало, както винаги, без видими оръжия. Законът забраняваше носенето на оръжие в присъствието на краля, ала като се вземеше предвид, че Ройс и Ейдриън бяха спасили на два пъти живота на Олрик, Ариста предположи, че стражите не са били особено щателни в претърсването. Бе убедена, че крадецът носи кинжала си, отнасяйки се към закона като препоръка.

Облеченият в черно се поклони дълбоко.

— Е? — запита брат й. Прекалено силно, прекалено отчаяно. — Открихте ли нещо?

— Да, Ваше Величество — отвърна Ройс, ала лицето му остана безизразно както винаги, така че не ставаше ясно добри или лоши новини носи.

— Казвай, какво открихте? Наистина ли се оттеглят?

— На сър Бректън е било наредено да се отправи на юг с почти цялата си войска, оставяйки тук само малка фракция от силите.

— Значи е истина — рече маркиз Уаймър. — Но защо?

— Да, защо? — додаде Олрик.

— Защото делгоски националисти са нападнали Ренидд.

Изненадани погледи се появиха из стаята.

— Сбирщината на Дигън Гаунт напада Ренидд? — невярващо изрече Кендъл.

— И то доста успешно, ако се съди по прочетената от мен заповед — уведоми ги Ройс. — Гаунт ги е повел по крайбрежието, завземайки всяко селце и град. Успял е да превземе Килнар и Вернес.

— Вернес? — запита шокирано Ектън.

— Това си е сносен по големина град — вметна Уаймър.

— И също така само на няколко мили от Ратибор — отбеляза Пикъринг. — А оттам… колко, може би един ден път до самата имперска столица?

— Нищо чудно, че империята призовава Бректън обратно — Олрик изгледа насъбралите се. — Та какво казвахте за чудесата?

* * *

— Не мога да повярвам, че не си открила нито един съюзник! — смъмри я Олрик, тръшвайки се на трона. Двамата се намираха сами в приемната зала, най-украсеното помещение в целия дворец. Тази зала и фоайето бяха всичко, което повечето хора имаха възможност да видят от двореца. Толин Велики бе я построил с намерението да бъде заплашителна. Издигащият се на три етажа височина таван бе забележителен, а обгърналият стените балкон разкриваше великолепна гледка. Двойни редици от по дванадесет мраморни колони оформяха дълга галерия, подобна на църковна, ала наместо олтар имаше подиум. След седем пирамидални стъпала се издигаше тронът на Меленгар — единственото място за сядане в цялата обширна зала. Като деца тронът им бе изглеждал внушителен, ала сега, когато Олрик се бе отпуснал в него, Ариста осъзна, че това е само натруфен стол.

— Опитах — отвърна тя, сядайки на стъпалата, както бе правила, когато баща й беше жив. — Всички вече се бяха заклели във вярност на Новата империя.

И тя изложи обезкуражителния си доклад от последните шест месеца провали.

— Прекрасна двойка сме. Ти не направи нищо като посланик, а аз едва не унищожих кралството с онази атака. Много от благородниците гласно изразяват недоволството си. Скоро Пикъринг няма да може да успокоява такива като Ектън.

— Трябва да призная, че бях шокирана, когато научих за атаката ти. Какво те беше прихванало? — поинтересува се тя.

— Ройс и Ейдриън бяха попаднали на планове, изготвени от самия Бректън. Възнамеряваше да ни нападне от три страни. Трябваше да нанеса изпреварващ удар. Надявах се да ги сваря неподготвени.

— Е, изглежда, че в крайна сметка е проработило. Забавило е атаката им достатъчно.

— Да, но каква полза от това, след като не можем да намерим помощ? Ами Трент?

— Не отказаха, ала и не се съгласиха. Толкова далече на север влиянието на църквата никога не е било особено силно, но нямат и кой знае какви връзки с нас. Желаят да изчакат; да видят как ще се развият нещата. Няма да се присъединят към нас, защото смятат, че нямаме шанс. Ала ако им демонстрираме известен успех, може и да успеем да ги убедим.

— Не осъзнават ли, че след това империята ще обърне поглед и към тях?

— Казах им това, но…

— Но?

— Не обърнаха особено внимание на думите ми. Хората в Ланкстиър са груби и назадничави. Признават само силата. Ако бях пребила краля им, щях да имам далеч по-голям успех — тя се поколеба. — Не съм сигурна, че знаеха как да се отнесат с мен.

— Изобщо не трябваше да те пращам — рече Олрик, прокарвайки ръка през лицето си. — Какво ли ми е влязло в главата, да пратя жена за посланик?

Думите му прозвучаха за нея като плесница.

— В Трент полът ми може и да е бил недостатък, но що се отнася за останалите кралства, не мисля, че…

— Тогава вещица — сопна се Олрик. — Още по-зле. Всички онези благородници от Уоррик и Олбърн са тъй отдадени на вярата, а какво правя аз? Пращам някого, съден от църквата за вещерство.

— Не съм вещица! — отвърна Ариста троснато. — И не бях осъдена. Всеки с малко мозък между ушите знае, че това беше измислица на Брага и Салдур, за да се докопат до трона.

— Истината е без значение. Всички вярват на църквата. Тя те обявява за вещица — ставаш такава. Погледни Модина. Патриархът я обяви за Наследник на Новрон, така че всички повярваха. Изобщо не трябваше да ставам враг на църквата. Ала след предателството на Салдур и убийството на Фанън от техните стражи, не можех да превия коляно.

— Когато изгоних свещениците и забраних дякон Томас да проповядва тук за случилото се в Далгрен, хората се вдигнаха на бунт. Подпалиха целия Площад на благородниците. Виждах пламъците от прозореца си. За малко градът да изгори. Искаха главата ми. Непосредствено пред замъка изпепеляваха мои чучела и крещяха: „Смърт за безбожния крал!“ Представяш ли си? А само преди няколко години ликуваха и ме обявяваха за герой. Вдигаха наздравици за мен по кръчмите. Удивително е колко бързо могат да се обърнат срещу теб. Трябваше да прибегна до армията, за да възстановя реда.

Олрик свали короната си и започна да я върти из ръце.

— Намирах се в Олбърн, в двора на крал Арманд, когато чух за случилото се — поклати глава Ариста.

Олрик положи короната на облегалката, затвори очи и остави главата си да удари гърба на стола.

— Какво ще правим, Ариста? Империалистите ще се върнат. Щом се оправят със сганта на Гаунт, отново ще бъдат тук — отвори очи и разсеяно вдигна ръка към шията си. — Вероятно ще ме обесят, нали? Или на кралете се полага брадва?

В тона му се долавяше тихо примирение; това я изненада. Някогашното безгрижно момче се топеше пред очите й. Дори и ако Новата империя се провалеше и Меленгар оцелееше, Олрик вече никога нямаше да бъде същият. Вуйчо им бе успял в много отношения да го умъртви.

Кралят погледна положената на облегалката корона:

— Чудя се какво ли би направил татко?

— Нему не се бе налагало да се занимава с такива неща. Откакто Толин сразил Лотомад край Дрондил Филдс, никой меленгарски монарх не се е занимавал с нашествия.

— Късметлия съм.

— Късметлии сме.

Олрик кимна:

— Поне сега разполагаме с малко време. И това е нещо. Какво смяташ за идеята на Пикъринг да пратим Елисфар до Тур Дел Фур и да се свържем с този Гаунт?

— Откровено казано, съюзът с Дигън Гаунт е единствената ни надежда. Сами нямаме шанс да се противопоставим на империята — съгласи се Ариста.

— Но националистите…? Нима те са по-добри от империалистите? И те се противопоставят на монархиите. Не желаят да бъдат управлявани.

— Когато човек е сам и заобиколен от врагове, не бива да е прекалено придирчив към приятелите си.

— Не сме съвсем сами — коригира я Олрик. — Маркиз Ланаклин се присъедини към нас.

— Голяма помощ. Империята взе земите му. Сега той е просто бежанец. Дойде тук, защото няма къде другаде да иде. Ако получим още подобна помощ, то само хранейки ги, ще рухнем. Единственият ни шанс е да се свържем с Дигън Гаунт и да се съюзим с него. Ако Делгос застане на наша страна, това може да е достатъчно да убеди Трент също да се присъедини. Случи ли се това, ще можем да нанесем смъртоносен удар на Новата империя.

— Смяташ ли, че Гаунт ще се съгласи?

— Не виждам причина да не го стори — рече Ариста. — И двете страни ще извлекат полза. Уверена съм, че мога да го убедя. Очаквам пътуването с нетърпение. Океанът ще бъде добре дошъл след отвратителното пътуване с онази карета. Докато ме няма, накарай някой да я постегне… или още по-добре, поръчай нова. И нека има допълнителни уплътнения…

— Няма да отидеш — отвърна брат й, докато си слагаше обратно короната.

— Защо?

— Пращам Линрой.

— Но аз съм посланик и част от кралската фамилия. Той не може да уговори съюз…

— Естествено, че може. Линрой е опитен държавник и посредник.

— Той е кралският финансист. Това не го прави държавник.

— Сключил е десетки търговски споразумения — вмъкна Олрик.

— Та той е счетоводител! — изкрещя принцесата, изправяйки се на крака.

— Това може да ти прозвучи странно, но другите хора също са в състояние да вършат неща.

— Но защо?

— Както сама каза, ти си член на кралската фамилия — Олрик я изгледа и пръстите му се стрелнаха към брадата. — Имаш ли представа в каква позиция ще се озова, ако бъдеш заловена? Във война сме. Не мога да си позволя да бъдеш задържана за откуп.

Тя се взря в него:

— Лъжеш. Изобщо не става въпрос за откупи. Смяташ, че не съм в състояние да се справя.

— Ариста, вината е моя. Не трябваше да…

— Да назначаваш сестра си, вещицата, за посланик?

— Не бъди такава.

— Простете, Ваше Величество, каква желаете да бъда? Как да реагирам, когато в очите ми казват, че съм безполезна и че трябва да си ида в стаята и…

— Не съм казал нищо подобно! Престани да ми приписваш думи!

— Но си го мислиш. Всички си го мислите.

— Вече и ясновидка ли си станала?

— Отричаш ли?

— По дяволите, Ариста, нямаше те шест месеца! — той удари облегалката с юмрук. Ударът отекна из залата като барабан. — Шест месеца и нито един съюзник! Едва си измъкнала едно мъгливо може би. Това е доста слабо представяне. Срещата с Гаунт е твърде важна. Това може да е последният ни шанс.

Тя се изправи.

— Моля за прошка, Ваше Величество. Поднасям извиненията си за характеристиките си на пълен провал. Възможно ли е да получа кралското разрешение да се оттегля?

— Ариста, недей.

— Моля, Ваше Величество, крехката ми женственост не може да понесе такъв разгорещен спор. Чувствам се слаба. Може би ако се оттегля в покоите си и си приготвя отвара, ще се почувствам по-добре. Тъкмо ще се възползвам да омагьосам метлата си и да полетя край замъка, за да освежа сетивата си.

Тя се извъртя и излезе, затръшвайки огромните врати.

Зачака с опрян на вратата гръб, чудейки се дали Олрик ще се втурне подире й.

Дали ще се извини и ще ми позволи да ида?

Ослушваше се за звука на стъпки.

Тишина.

Щеше й се да владее магия, защото тогава никой не можеше да й попречи да се срещне с Гаунт. Олрик бе прав: това беше последният им шанс. И тя нямаше намерение да повери меленгарската съдба на Дилнард Линрой, извънреден държавник. Пък и се бе провалила, и смяташе за свой дълг да поправи нещата.

Видя Тим — или Томи — да се опира на близката стена, гризейки нокти. Той й се усмихна.

— Надявам се възнамерявате да се отправите към кухните. Умирам от глад, буквално ще си изям ръцете! — той се изкикоти.

Тя се отдели от вратата и бързо закрачи по коридора. Почти пропусна да види Моувин Пикъринг, седнал на широкия перваз на гледащ към двора прозорец. Вдигнал крака, скръстил ръце и облегнат на рамката, той се печеше като котка. Все още носеше траур.

— Проблеми с Негово Величество?

— Държи се като магаре.

— Какво е направил този път?

— Замени ме с дребната отрепка Линрой. Праща него с Елисфар вместо мен, за да сключи съюз с Гаунт.

— Дилнард Линрой не е лош човек. Той…

— В настоящия момент не ми се слуша колко е велик Линрой. Мразя го.

— Съжалявам.

Тя погледна към хълбока му и той моментално насочи вниманието си обратно към прозореца.

— Все още не го носиш? — запита тя.

— Не отива на тоалета ми. Сребърната дръжка се откроява върху черното.

— Мина повече от година от смъртта на Фанън.

Той рязко се извърна:

— Откакто Луис Гай го уби, искаш да кажеш.

Ариста си пое дъх. Не бе свикнала с новия Моувин.

— Но нали си телохранител на Олрик? Не е ли малко трудно да изпълняваш тази си задача без меч?

— Досега не е било проблем. Планът е следният. Седя си тук и гледам патиците в двора. Е, предполагам е по-скоро стратегия, или дори програма. Както и да е, това е единственото място, където баща ми не би погледнал, така че мога да си седя тук по цял ден и да гледам патиците. Миналата година бяха шест, знаеше ли? Сега са останали само пет. Не знам какво се е случило с другата. Не спирам да я търся, но не мисля, че ще се върне.

— Вината не беше твоя — нежно каза тя.

Моувин се протегна и прокара пръсти по ръба на перваза:

— Напротив, беше.

Тя постави ръка на рамото му и стисна леко. Не знаеше какво друго да стори. Първо майка й, сетне баща й, Фанън, Хилфред… всички изчезваха. Моувин също се стопяваше. Момчето, което обичаше меча си повече от подаръците на Зимния фестивал, шоколадов кейк или плуване в горещ ден, вече отказваше да го докосва. Най-възрастният син на граф Пикъринг, веднъж призовал дори слънцето на дуел, защото валял дъжд в предназначен за лов ден, прекарваше дните си в зяпане на патици.

— Няма значение — додаде Моувин. — Светът така или иначе свършва.

Той вдигна очи:

— Каза, че Олрик праща онова копеле Линрой при Гаунт. Това ще докара гибелта на всички ни.

Колкото и да се стараеше, тя не можа да сдържи пристъпа на смях. Удари го леко по рамото, сетне го целуна по бузата.

— Само така, Моувин. Не спирай да гледаш откъм веселата страна.

Остави го и продължи по коридора. Подминавайки кабинета на камерхера, старецът изникна на прага.

— Ваше Височество? — повика я той с очевидно облекчение. — Кралският защитник Ройс Мелбърн все още очаква да види дали услугите му не са нужни. Очевидно той и партньорът му смятат да си вземат малък отпуск, освен ако кралят не възнамерява да им възложи нещо неотложно. Да му кажа ли, че е свободен?

— Да, разби… Не, почакай — тя стрелна с поглед телохранителя си. — Томи, прав си. Гладна съм. Бъди така добър да донесеш за двама ни малко пиле или каквото там намериш в кухнята. Ще чакам тук.

— Веднага, но името ми е…

— Бързо, преди да съм си променила мнението.

Тя зачака той да се отправи в изпълнение на заръката, сетне се обърна към камерхера.

— Къде каза, че чака Ройс?

Глава 4
Сънищата на правдата

„Розата и бодилът“ бе почти празна. Много от постоянните клиенти бяха напуснали Медфорд пред заплахата на надвисналата инвазия. Останали бяха само обвързаните с договори или онези, които бяха прекалено бедни, немощни или упорити, за да си тръгнат. Ройс откри Ейдриън да седи сам в Диамантената стая, вдигнал крака на друг стол, положил халба пред себе си. На масата вече имаше две празни чаши, една от които лежеше настрани. Боецът се вглеждаше в нея с меланхолично изражение.

— Защо не дойде в замъка? — запита Ройс.

— Знаех, че и сам ще се справиш — Ейдриън продължи да се взира в чашата, накланяйки леко глава.

— Почивката ни се отлага — уведоми го крадецът, придърпвайки си стол, за да седне на свой ред. — Олрик има друга задача за нас. Иска да се свържем с Гаунт и националистите. Все още изглаждат детайлите. Принцесата ще прати някого.

— Нейно Височество се е върнала?

— Сутринта.

Ройс бръкна в жилетката си и извади кесия, която постави пред партньора си.

— Ето твоята половина. Поръча ли вечеря вече?

— Няма да дойда — рече Ейдриън, поклащайки легналата чаша с палец.

— Няма да дойдеш?

— Не мога да продължавам така.

Ройс подбели очи:

— Не започвай отново. Ако не си забелязал, бушува война. Това е най-доброто време за нашия бизнес. Всекиму е нужна информация. Знаеш ли колко пари…

— Точно това е, Ройс. Бушува война, а какво правя аз? Печеля, вместо да воювам — Ейдриън отпи друга глътка и стовари халбата с издрънчаване. — Уморих се да събирам пари срещу безчестието си. Не съм такъв.

Ройс се озърна. Трима похапващи хвърлиха поглед към тях, сетне загубиха интерес.

— Не всичко беше само за пари — изтъкна крадецът. — Например Тракия.

Ейдриън се усмихна горчиво:

— И виж какво стана. Тя ни нае да спасим баща й. Да си го виждал напоследък?

— Бяхме наети да осигурим меч за убийството на звяра. Тя получи меча. Звярът бе убит. Свършихме си работата.

— Човекът е мъртъв.

— А Тракия, която беше просто селянче, сега е императрица. Де да можеше всички наши задачи да се развиваха така добре за клиентите ни.

— Така ли мислиш, Ройс? Наистина ли смяташ, че тя е щастлива? Аз пък си мисля, че тя би предпочела баща си пред имперския престол.

Ейдриън отпи нов гълток и обърса уста с ръкав. За момент замълчаха. Ройс гледаше как приятелят му се взира в някаква далечна точка.

— Значи искаш да воюваш, това ли е?

— По-добре, отколкото да стоя отстрани като мършояд и да се храня с ранените.

— Добре, кажи тогава, на чия страна ще се сражаваш?

— Олрик е добър крал.

— Олрик? Олрик е хлапе, което все още се бори с призрака на баща си. След поражението при Галевир, благородниците му вече слушат само Пикъринг. Чиято глава е пламнала да оправя грешките на Олрик, като например бунтовете в Медфорд. Колко още остава, преди графът да се измори от некомпетентността на Олрик и не реши, че Моувин ще е далеч по-подходящ за трона?

— Пикъринг никога няма да предаде Олрик — рече Ейдриън.

— Нима? Многократно си ставал свидетел.

Боецът не отговори.

— Забрави Пикъринг и Олрик. Меленгар вече е във война с империята. Забрави ли коя е императрицата? Ако се биеш за Олрик и той надвие, как ще се почувстваш в деня, когато бедната Тракия бъде обесена на Кралския площад в Акуеста? Това ще задоволи ли жаждата ти за справедлива кауза?

Лицето на Ейдриън се бе вцепенило, зъбите му бяха стиснати.

— Няма справедливи каузи. Няма добро или зло. Зли наричаме онези, които ни се противопоставят.

Ройс извади кинжала си и го заби в масата:

— Погледни острието. Светло или тъмно е?

Ейдриън подозрително сви очи. Ярката повърхност на Алвърстоун ослепително отразяваше свещта.

— Светло.

Ройс кимна:

— Сега надникни отсам и погледни откъм мен.

Ейдриън се приведе, надничайки от другата страна на масата, където падащите върху острието сенки го правеха да изглежда черно като сажди.

— Същият кинжал — обясни Ройс, — ала от твоето място беше светъл, а аз го виждам тъмен. И кой е правият?

— Нито един от двама ни — отвърна Ейдриън.

— Не — отвърна партньорът му. — Това е грешката, която повечето хора допускат, а го правят, защото не могат да проумеят истината.

— Която е…?

— Че и двамата сме прави. Една истина не отрича друга. Истината не лежи в обекта, а в това как го виждаме.

Ейдриън погледна към камата, сетне отново към Ройс.

— В някои моменти си блестящ, Ройс, а в други си нямам и представа какви ги плещиш.

Ройс издърпа кинжала си и на лицето му се появи неудовлетворено изражение:

— Работим заедно вече дванадесет години. Никога не съм те карал да правиш нещо, което аз самият не бих сторил или което съм те оставял да вършиш сам. Никога не съм те лъгал или подвеждал. Никога не съм те изоставял или предавал. Назови един-едничък благородник, за когото да важи същото.

— Може ли още една? — провикна се Ейдриън.

Ройс въздъхна.

— Значи просто ще си седиш тук и ще се наливаш?

— Засега това е планът. Импровизирам.

Крадецът продължи да се взира още миг, сетне се надигна.

— Отивам при Гуен.

— Слушай — спря го Ейдриън. — Съжалявам. Не зная как да го обясня. Не разполагам с метафори, които да предложа. Просто зная, че не мога да продължа да правя това. Опитах се да открия някакъв смисъл в него. Опитах се да си внуша, че го вършим в името на някакво по-висше благо. Ала в крайна сметка не мога да излъжа себе си. Зная какво не съм. Ще ми се да знаех какво съм. Това вероятно не ти звучи особено смислено, а?

— Поне ми направи услуга — Ройс умишлено отбягна въпроса, вперил поглед в сребърната верижка, част от която се виждаше под яката на партньора му. — Тъй като и без това си тук, оглеждай се за пратеника от замъка. Ще се върна след около час.

— Целуни Гуен от мен.

— Разбира се — отвърна крадецът и се отправи към вратата, отново гложден от онова неприятно усещане. Поспря и погледна назад.

Ако му кажа, това само ще влоши нещата.

* * *

Бе минал само ден и половина, ала Ройс вече изгаряше от нетърпение да зърне Гуен. Публичният дом в Медфорд бе винаги отворен, но едва по тъмно правеше истински оборот. През деня Гуен окуражаваше момичетата да се учат да предат или шият, умения, с които да изкарат някоя и друга пара на старини.

Всички момичета от бардака, наричан просто Дома, познаваха и харесваха Ройс. При влизането му всички му помахаха, ала никоя не продума. Знаеха, че обича да изненадва Гуен. Сега посочиха към салона, където тя се бе съсредоточила върху купчина пергаменти с перодръжка в ръка и отворена каса. Моментално изостави това при влизането му. Скочи от стола и се втурна към него с толкова широка усмивка, че лицето й едва я побираше; и прегръдка толкова силна, че едва можеше да диша.

— Какво не е наред? — прошепна тя, оттегляйки се и вглеждайки се в очите му.

Ройс се удивляваше на умението й да го разчита. Не отговори, преструвайки се, че се взира в нея. Имаше прекрасно лице. Черната кожа и зелените очи бяха тъй познати и същевременно така мистериозни. През целия си живот, при всичките си пътувания, никога не бе срещал подобна на нея.

Гуен бе заделила стая в „Розата и бодилът“ за нуждите на Ройс и Ейдриън, без окото й да мигне. Вече не я използваха. Ройс се притесняваше, че страж Луис Гай може да ги проследи. Ала Гуен продължи да се грижи за парите им, както бе правила от самото начало.

Бяха се срещнали преди дванадесет години, в нощта, когато улиците гъмжаха от войници и двама странници се бяха залутали в Долния квартал, подгизнали от кръвта си. Ройс все още помнеше как Гуен бе изникнала пред замъгления му поглед.

— Не се притеснявай, ще се погрижа за вас — бе казала тя, сетне той беше припаднал. Така и не разбра какво я бе мотивирало да ги приюти, след като всички останали хора се бяха барикадирали зад вратите си. Когато се бе събудил, тя даваше заръки на момичетата си по подобие на главнокомандващ. Бе скрила Ройс и Ейдриън и ги излекува. Бе се погрижила никой да не говори. Напуснаха веднага щом оздравяха, но Ройс винаги се връщаше.

Бе съкрушен в деня, в който тя бе отказала да го види. Не му отне много време да узнае защо. Клиентите често се отнасяха грубо с проститутките, жените от публичния дом в Медфорд не правеха изключение. В случая на Гуен грубиянинът бе могъщ аристократ. Беше я пребил тъй жестоко, че никой не искаше да я погледне. Независимо от това дали клиентът бе джентълмен или хаймана, шерифът не си губеше времето да разследва оплакванията на блудници.

Два дни по-късно, благородникът бе открит мъртъв. Тялото му висеше насред Площада на благородниците. Стражите бяха затворили публичния дом и арестуваха проститутките, бяха получили заповеди да открият убийците, в противен случай сами щяха да бъдат екзекутирани. За всеобща изненада, жените прекараха само една нощ в затвора. На следващия ден Домът отново отвори врати, а шерифът лично се извини публично, добавяйки, че евентуалните бъдещи посегателства над момичетата от бордея ще бъдат строго наказани, без значение от ранга на извършителя. Оттогава публичният дом се радваше на безпрецедентна закрила. Ройс никога не обели дума за случая, нито Гуен го попита, но той бе сигурен, че тя знае; както знаеше и истината за произхода му още преди да й каже.

Когато се бе завърнал от Авемпарта лани, беше решил да й разкрие тайната си, да бъде напълно честен. Не бе казал никому, че е отчасти елф, дори и на Ейдриън. Очакваше, че тя ще го намрази — или заради това, че е някакъв си мир, или заради мълчанието. Бе я поканил на разходка край Галевир, далече от хората, за да си спести срама от избухването й. Бе се стегнал, изрекъл словата, зачакал да го удари. Беше решил да й позволи. Дори да му издере очите, ако желаеше. Поне това й дължеше.

— Естествено, че си елф — бе отвърнала тя, докосвайки нежно ръката му. — Това тайна ли трябваше да бъде?

Как е узнала, тя никога не обясни. Прекалено бе обзет от радост, за да попита. Гуен просто имаше начин винаги да разчита душата му.

— Какво има? — отново запита тя.

— Защо не си си събрала багажа?

Гуен поспря и се усмихна. Това беше нейният начин да му каже, че няма да се отърве.

— Защото няма нужда. Имперската армия не ни напада.

Ройс вдигна вежда:

— Самият крал е готов за евакуация, но ти си по-информирана?

Тя кимна.

— И как така?

— Ако имаше и най-малкият шанс Медфорд да е застрашен, ти нямаше да си тук и да ме питаш къде ми е багажът. Щях да съм на Мишка и да се притискам здраво, докато ти я пришпорваш.

— И все пак — отвърна той, — в манастира щеше да си по-добре.

— Не мога да изоставя момичетата си.

— Вземи ги със себе си. Майрън има предостатъчно място.

— Искаш от мен да заведа курви при монасите?

— Искам да си в безопасност. Пък Магнус и Албърт също са там, а те със сигурност не са монаси.

— Ще го обмисля — усмихна се тя. — Но ти поемаш на друга мисия, така че може да почака до завръщането ти.

— Откъде знаеш всичко това? — удивен запита Ройс. — Олрик би могъл да те наеме на наше място.

— От Калис съм. В кръвта ни е — смигна Гуен. — Кога тръгвате?

— Скоро… вероятно тази нощ. Оставих Ейдриън в „Розата“ да се оглежда за пратеник.

— Каза ли му вече?

Ройс сведе поглед.

— Аха, ето каква била работата. Не смяташ ли, че е крайно време?

— Не, само защото откачен магьосник… — той поспря. — Слушай, ако му кажа за видяното, ще си изгуби ума. Ако Ейдриън беше молец, щеше да се втурва стремглаво към всеки съзрян пламък. Готов е дори да се пожертва — и за какво? Няма причина да не мислим, че Есрахаддон просто си е… магьосниците си играят с хората. Такива са. Казва ми да си мълча, прави сцени как трябвало да отнеса тайната в гроба. Ала очаква да кажа на Ейдриън. Мразя да ме използват. Няма да позволя Ейдриън да се претрепе заради хрумките на някакъв домогващ се магьосник.

Гуен го наблюдаваше със знаеща усмивка.

— Какво?

— Опитваш се да убедиш себе си — и не се справяш особено добре. Ще помогне, ако обърнеш внимание, че двамата с Ейдриън сте различни. Опитваш се да гледаш вместо него, обаче гледаш през котешките очи.

— Как гледам?

Обърканата за миг Гуен го изгледа учудено, сетне прихна.

— Предполагам изразът се среща само в Калис. Добре, да си представим, че ти си котка, а Ейдриън е куче, което искаш да ощастливиш. Даваш му умряла мишка и си удивен, че той не оценява дара ти. Проблемът е, че трябва да погледнеш света през очите на куче, за да разбереш какво ще го направи щастлив. Ако го стореше, щеше да откриеш, че един тлъст кокал би бил много по-подходящ избор, дори и ако за един котак не представлява интерес.

— Значи трябва да оставя Ейдриън да лудее и да си намери смъртта?

— Казвам, че за Ейдриън борбата — и може би дори умирането — в името на някой или нещо е същото, както и кокалът за кучето. Пък и трябва да се запиташ, заради себе си или заради него пазиш мълчание?

— Първо кинжали, сега кучета и котки — промърмори Ройс.

— Моля?

— Нищо — той прокара ръце през косата й. — Как си помъдряла толкова?

— Мъдра? — тя го изгледа и се изсмя. — Та аз съм проститутка на тридесет и четири, която е влюбена в престъпник. Колко мъдра може да съм?

— Ако не знаеш, може би трябва да погледнеш през моите очи.

Разпалено я целуна, притискайки я към себе си. Спомни си думите на Ейдриън и се зачуди дали не постъпва глупаво, като все още не е заживял спокоен живот с нея. От известно време понасяше разделите все по-трудно и мъчително. Не бе искал да се случи това. Винаги се бе опитвал да се държи на разстояние, за нейно и за свое добро. Водеше опасен живот, който можеше да продължи само докато нямаше нищо, към което да се привързва, нищо, което да бъдеше използвано срещу него.

Зимите го бяха пречупили. Дълбоките преспи и лютите студове принуждаваха Ририя с месеци да стои в Медфорд. Свити пред топлината на камината през дългите мразовити нощи, двамата с Гуен се бяха сближили. Безгрижните разговори бяха прераснали в дълги интимни разговори, а разговорите — в прегръдки и изповеди. Ройс бе открил, че не може да се съпротивлява на честността и благородството й. Тя не приличаше на друга, беше загадка, запратена в лицето на всичко, което той бе свикнал да очаква от света. Не отправяше искания, задоволяваше се само с щастие.

Чувствата му към Гуен бяха довели до най-дългото пленничество на Ройс и Ейдриън преди шест години. Бяха се нагърбили със задача, отвела ги чак в Олбърн. Мисълта да я изостави му тежеше като олово. На всичкото отгоре тя не се чувстваше добре, беше заболяла от грип и изглеждаше ужасно. По нейни думи нищо й нямаше, ала беше пребледняла и едва се хранеше. Ройс почти бе решил да не отиде, ала тя настоя. Все още си спомняше лицето й, с храбра усмивка, която потръпваше в ъгълчетата.

Работата се беше развила зле. Ройс не можеше да се концентрира, направиха грешки, довели до залавянето и затварянето им в тъмниците на замъка Блитин. През дългите месеци бе започнал да осъзнава, че ако успееше да се измъкне, трябваше да прекрати връзката. Взе решение никога вече да не я вижда — за доброто и на двама им. Ала в мига, в който се върна; в мига, в който я видя отново, почувства ръцете й и аромата на косите й, знаеше, че щеше да е невъзможно да я остави. Оттогава чувствата му се бяха усилили. Дори и сега мисълта да я остави, макар и само за седмица, бе мъчителна.

Ейдриън беше прав. Трябваше да се изостави работата и да я отведе някъде, може би да си вземат парче земя, върху което да отгледат семейство. Някое спокойно кътче, където никой не ги познаваше — нея като проститутка, него като крадец. Можеха дори да идат в Авемпарта, древната цитадела на предците му. Кулата стоеше празна, извън досега на онези, които не знаеха тайната й. Щеше да остане такава още неопределено време. Мисълта бе примамлива, ала той я отблъсна, казвайки си, че скоро ще се върне към нея. Точно сега го чакаха хора. Това насочи мислите му обратно към Ейдриън.

— Предполагам мога да проверя историята на Есрахаддон. Ейдриън би бил глупак да посвети живота си за нечия друга мечта, ала поне ще знам, че магьосникът е казвал истината, а не е направил някакъв номер.

— Как ще откриеш?

— Ейдриън е отраснал в Хинтиндар. Ако баща му е бил тешлорски рицар, може би е оставил някакъв белег. Поне тогава ще имам още един източник. Задачата ни ни отвежда на юг. Бих могъл да се отбия в Хинтиндар и да се поогледам. Впрочем — добави той, — ще отсъствам доста по-дълго от обичайното, така че не искам да се тревожиш.

— Никога не се притеснявам за теб — каза му Гуен.

Лицето на Ройс отрази обзелата го болка.

Любимата му се усмихна:

— Зная, че ще се върнеш жив и здрав.

— И откъде?

— Видях ръцете ти.

Ройс объркано я погледна.

— Разчетох дланта ти, Ройс — каза му тя сериозно. — Или си забравил, че съм също и гледачка?

Той не бе забравил, ала бе сметнал, че е начин за обиране на суеверните глупаци. Едва сега осъзна колко несъответстващо за Гуен би било да заблуждава хората.

— Чака те дълъг живот — продължи тя. — Твърде дълъг, това бе един от намеците за произхода ти.

— Значи нямам за какво да се тревожа?

Усмивката й леко помръкна.

— Какво има?

— Нищо.

— Кажи ми — настоя той, нежно повдигайки брадичката й, докато очите им не се срещнаха.

— Просто… трябва да пазиш Ейдриън.

— И неговите длани ли си огледала?

— Не — отвърна тя. — Ала линията на живота ти е разклонена. Предстои ти да вземеш решение. Ще поемеш или към мрак и отчаяние, или към светлина и добродетел. Това решение ще бъде предшествано от мъчително преживяване.

— Какво преживяване?

— Смъртта на най-обичния ти човек.

— Не трябва ли тогава да се тревожиш за себе си?

Гуен му се усмихна:

— Ако беше така, щях да умра щастлива. Ройс, говоря сериозно за Ейдриън. Моля те, пази го. Струва ми се, че сега той повече от всякога се нуждае от теб. Страхувам се за теб, ако нещо му се случи.

* * *

Когато Ройс се върна в кръчмата, завари Ейдриън да седи на същата маса. Но не беше вече сам. Край него седеше дребна фигура, загърната в тъмно наметало. Партньорът му седеше спокойно. Или седящият до него беше безопасен, или боецът беше прекалено пиян, за да се притеснява.

— Уговорете се с Ройс, като дойде — тъкмо казваше Ейдриън и като вдигна глава, додаде: — А, тъкмо навреме.

— Ти от… — Ройс спря, защото зърна лицето под качулката.

— Струва ми се, че това е първият път, когато те изненадвам, Ройс — рече принцеса Ариста.

— Не е вярно — изкикоти се Ейдриън. — Сварихте го неподготвен, когато висяхме в тъмницата ви и ни помолихте да отвлечем брат ви. Това беше много по-неочаквано, повярвайте.

Ройс не беше във възторг от срещата с принцесата насред таверната, а и Ейдриън говореше прекалено високо. За щастие стаята бе празна. Повечето посетители предпочитаха да се скупчват край бара, където вратата бе отворена, пропускайки хладния летен ветрец.

— Това изглежда сякаш преди векове — замислено отвърна Ариста.

— Тя има задача за теб, Ройс — рече Ейдриън.

— За нас.

— Казах ти — боецът го погледна, но стрелна с поглед и принцесата. — Оттеглям се.

Ройс не му обръщаше внимание:

— Какво бе решено?

— Олрик иска да се свърже с националистите на Гаунт — започна Ариста. — И той като всички ни смята, че ако обединим усилия, ще можем да поведем значителна атака. А и обединението с националистите би могло да представлява нужното да убедим Трент да се присъедини.

— Отлично — отвърна Ройс. — Предвиждах подобно развитие на нещата. Но защо лично ни предавате това? Нямате ли доверие на пратениците си?

— Предпазливостта никога не е излишна. Пък и идвам с вас.

— Моля? — вцепенен запита крадецът.

Ейдриън избухна в гръмък смях.

— Знаех си, че това ще ти хареса — рече с ухилката на незасегнат от събитията човек.

— Аз съм посланикът на Меленгар, а това е дипломатическа мисия. Нещата се развиват бързо, може да се наложи преговорите да бъдат нагаждани в съответствие със ситуацията. Трябва да ида, защото никой от вас не може да говори от името на кралството. Не мога да поверя никому, дори и на вас, такава важна мисия. От тази среща буквално зависи дали Меленгар ще оцелее. Надявам се разбирате.

Няколко минути Ройс помълча, потънал в размисъл.

— Вие и брат ви осъзнавате, че не можем да гарантираме безопасността ви?

Тя кимна.

— И също така разбирате, че до момента, в който стигнем Гаунт, ще трябва да се подчинявате на Ейдриън и мен, без да очаквате специално отношение?

— Не очаквам. Ала трябва да е ясно, че съм представител на Олрик и в качеството си на такъв, говоря с неговия глас. Така че що се отнася до безопасността, ще ви се подчинявам, но що се отнася до целите на мисията, запазвам си правото да пренасочвам или разширявам мисията при нужда.

— А разполагате ли с властта да отпускате допълнително заплащане за допълнителни услуги?

— Да.

— Обявявам ви за клиент и охрана — ухилено заяви Ейдриън.

— Що се отнася до теб — рече му Ройс, — по-добре пийни малко кафе.

— Няма да дойда, Ройс.

— Какво става? — попита Ариста.

Ройс се намръщи и поклати глава към нея.

— Не я заблуждавай — каза Ейдриън. Обърна се към принцесата и заяви: — Оттеглих се от Ририя. Разведохме се. Ройс вече е самостоятелен.

— Нима? — попита Ариста. — И какво ще правиш?

— Ще изтрезнее и ще иде да си събере нещата.

— Ройс, чуй ме. Сериозен съм. Няма да дойда. Не съществува нищо, с което да ме накараш да си променя решението.

— Съществува.

— Какво, още някой философски аргумент? Няма да стане. Казах ти. Всичко свърши. Не се шегувам. Не мога повече.

Ейдриън гледаше партньора си с подозрение.

Ройс отвърна на погледа му с лукаво изражение.

Накрая боецът не издържа и запита:

— Добре де, какво е то? Вече съм любопитен. Какво си мислиш, че може да ме накара да размисля?

За миг Ройс се поколеба, поглеждайки смутено към Ариста, сетне въздъхна.

— Защото те моля. Като услуга. След мисията, ако все още се чувстваш така, няма да настоявам повече и ще се разделим като приятели. Ала сега те умолявам, като приятел, да дойдеш само още веднъж.

Точно тогава край масата мина сервитьорка:

— Още по едно?

Ейдриън не й отговори. Продължи да се взира в Ройс, сетне с въздишка каза:

— Не. Бих искал чаша силно кафе.

Глава 5
Шеридън

Пленена в дългата си рокля и наметалото за езда, Ариста бавно се вареше в рано разпалилата се жега. И за да влоши нещата, Ройс бе настоял тя да пътува с вдигната качулка. Чудеше се защо, тъй като прецени, че някой така навлечен привличаше не по-малко внимание. Дрехите прилепваха към кожата й, бе трудно да диша, ала тя не каза нищо.

Ройс яздеше леко напред на сивата си кобила, наричана, за изненада на Ариста, Мишка. Името бе сладко, но не беше типично за крадеца. Ройс бе облечен в обичайните си черни и сиви тонове, очевидно недокоснат от жегата. Очите му шареха по хоризонта и сред листата. Вероятно елфическата му кръв го правеше по-малко податлив на капризите на времето. Макар да бе узнала още преди година, тя все още се удивляваше от него.

Защо не бях забелязала преди?

Ейдриън яздеше на половин дължина вдясно след нея — точно както заставаше Хилфред. Това й вдъхваше познато чувство на сигурност. Хвърли поглед към него и му се усмихна под качулката. Нему жегата също се отразяваше; челото му бе оросено с пот, ризата бе прилепнала към гърдите. Бе разтворил яка и навил ръкави, разкривайки мускулести ръце.

Забележимо мълчание бележеше пътуването им. Вероятно жегата бе причината — или желанието да избегнат евентуални любопитни уши. Във всеки случай нямаше разговор, който да насочи към темата за посоката, в която се бяха отправили. Измъквайки се още призори от Медфорд, бяха тръгнали на север през поля и еленови пътеки из възвишенията, преди да свият на изток и поемат по пътя. Ариста разбираше нуждата от тайнственост, заобиколният маршрут щеше да заблуди преследвачите, ако имаше такива, ала вместо да поеме на юг, Ройс ги водеше на север; в това нямаше никакъв смисъл. Бе си мълчала, докато напускаха Меленгар и навлизаха в Гхент. Бе убедена, че Ройс е поел по този път с някаква причина. И след като се беше съгласила да им се подчинява, щеше да е неблагоразумно да подлага преценката им на съмнение още в самото начало на пътуването.

Ариста отново се намираше сред поляните, от които само преди ден бе съзряла имперските войски. Сега на другия бряг на Галевир цареше трескаво движение, армията се оттегляше. Падаха шатри, подреждаха се коли, пълчища се строяваха в редици. Бройката им я удиви и тя предположи, че бройката на имперските войски надвишава тази на гражданите в Медфорд.

Ливадите отстъпиха на гори, гледката изчезна зад хребета. Сянката предостави поне малко облекчение от горещината.

Само да можеше да завали.

Небето се заоблачаваше, ала не бе сигурно, че ще вали. Но Ариста знаеше, че може да призове дъжда.

Помнеше поне два начина. Единият включваше сложно сваряване на различни компоненти и изгарянето на получената смес навън. Този метод обикновено довеждаше до валеж в рамките на един ден, обаче не беше напълно благонадежден, по-често се проваляше, отколкото да проработи. Другият бе по-труден, даваше мигновени резултати, изискваше огромни умения и знание. За него се изискваха само жестове, съсредоточен ум и подходящите думи. Първата техника бе научила в университета Шеридън. Целият клас се бе опитал — без да предизвика макар и едничка капка. Есрахаддон се бе опитал да я научи на втория, но тъй като църквата бе отрязала ръцете му, не можеше да демонстрира сложните движения с пръсти. Това винаги бе представлявало проблем при уроците му. Ариста почти се бе отказала, когато един ден, почти случайно, успя да накара един пазач да кихне.

Странно усещане бе да почувства силата на Изкуството за пръв път. Беше като превключването на малък лост, наместването на зъбчато колело. Бе успяла. Не заради напътствията на Есрахаддон, а защото й бе писнало от него. За да разсее скуката си по време на една държавна вечеря, бе прекарвала инструкциите му през ума си. Умишлено ги загърби, опитвайки своя интерпретация. Откриването на правилната комбинация движения и звуци бе като изсвирването на съвършената нота в най-удачното й място.

Кихането и краткотрайното проклятие върху графиня Амрил бяха единствените успешно направени от Ариста под чиракуването на Есрахаддон магии. Стотици пъти се бе проваляла с призоваването на дъжд. А след убийството на краля бе престанала да се занимава с вълшебства. Твърде заета бе да помага на Олрик, за да си губи времето с подобни детинщини.

Ариста хвърли поглед към небето. Какво още трябва да сторя?

Спомни си напътствията. Оставяйки юздите на врата на коня си, започна да упражнява фините плетачески движения във въздуха. Напевите си припомни с лекота, обаче движенията бяха грешни. Усещаше несръчността си. В движението трябваше да има ритъм, темпо. Опита различни вариации и установи, че може да определя кои движения чувства като правилни и кои като грешни. Процесът приличаше на сляпо сглобяване на пъзел или нагаждане на правилните ноти по слух. Просто се взираше във всяка от нотите, докато не нацелеше правилната. Добавяше я към мелодията и се заемаше със следващата нота. Това бе уморително, ала предоставяше занимание за ума. Забеляза Ейдриън да хвърля любопитен поглед, ала тя не каза нищо, нито той попита.

Принцесата продължи да упражнява движенията мили наред, докато най-сетне заваля без нейна намеса. Тя погледна нагоре, позволявайки на хладните капки да се стичат по лицето й. Зачуди се дали скуката е виновна за внезапното магическо припомняне, или защото се намираха на пътя, отвеждащ към университета Шеридън.

Шеридън съществуваше за синовете на търговците и писарите, които трябваше да знаят математика и писменост. Благородници рядко се записваха, а бъдещите владетели — никога. На кралете не им трябваше да знаят философия или математика. Имаха си съветници за тази цел. Кралят трябваше да знае как се размахва меч, да е запознат с особеностите на бойното поле и странностите на хората. Тези неща не можеха да бъдат научени в училище. Рядко събитие бе някой принц или синът на дук да влезе в университета, ала принцеса бе нещо нечувано.

Ариста бе прекарала някои от най-щастливите си години в долината на Шеридън. Тук светът се бе разтворил пред нея, предоставяйки отдих от задушаващата куртоазна атмосфера. В Меленгар бе служила единствено за украса, по подобие на статуите по стените на замъка. В Шеридън можеше да си позволи да забрави, че е просто стока, която един ден щеше да бъде омъжена в името на благото на кралството.

Бащата на Ариста не беше особено доволен от непривичния й интерес към книгите, ала не забраняваше да ги чете. Тя се стараеше да бъде дискретна с този си навик, което доведе до все по-честото усамотяване. Бе вземала книги от сбирката на писарите и свитъци от духовниците. Най-често вземаше назаем томове от епископ Салдур, който оставяше купища от тях след посещенията си при баща й. Часове прекарваше в убежището на кулата си, потъвайки из далечни земи, където бе щастлива. Книгите я изпълваха с идеи, мисли за външния свят, приключения извън тези стени, мечти за изживян героично живот. Чрез тези съкровища бе научила за Шеридън и впоследствие за затвора Гутария.

Помнеше деня, в който бе помолила баща си да й позволи да посещава университета. Първоначално бе отказал категорично и се беше изсмял, потупвайки я по главата. Онази нощ бе плакала до изтощение, чувствайки се в капан. Всички нейни идеи и амбиции бяха зазидани в неизменен затвор. Когато на следния ден баща й си беше променил мнението, тя така и не го беше попитала защо.

Какво правим тук?

Незнанието я дразнеше; търпението бе добродетел, с което не се спогаждаха особено. Спускайки се в университетската долина, тя реши, че едно скромно питане нямаше да навреди. Отвори уста, ала Ейдриън я изпревари.

— Какво търсим в Шеридън? — попита той, изравнявайки се с Ройс.

— Информация — отвърна крадецът в обичайния си сбит маниер, който не разкриваше много.

— Ти водиш. Аз само се разхождам.

Не, не, не, помисли си тя, питай още. Ариста зачака. Ейдриън отново изостана. Това беше нейният шанс. Трябваше да каже нещо.

— Знаеш ли, че съм следвала тук? Трябва да поговориш с магистъра на магическите науки, Аркадиус. Канцлерът е църковна марионетка, но на Аркадиус може да се има доверие. Той е магьосник, преподаваше ми. Той ще знае или ще може да открие онова, което те интересува.

Отлично. Тя се поизправи в седлото, изключително доволна от себе си. Учтивостта изискваше Ройс да разкрие намеренията си след проявения от нейна страна интерес и демонстрираното известно знание. Изчака. Нищо. Отново се възцари мълчание.

Трябваше да му задам въпрос. Нещо, което да го накара да отговори. По дяволите.

Стискайки зъби, тя се приведе напред разочаровано. Би могла да настоява, но моментът вече бе отминал и щеше да продължи като критика. Посланичеството я бе научило да цени точния момент, както и да взема предвид чуждия авторитет. Тъй като бе принцеса, не беше лесно да научи този урок. И тя се присъедини към мълчанието, слушайки как дъждът барабани по качулката, а конете шляпат из калта.

* * *

Каменната статуя на Гленморган с книга в едната ръка и меч в другата се намираше в центъра на университета. Алеи, пейки, дървета и цветя я обграждаха от всички страни, както и множество академични сгради. Нарастващата бройка студенти бе наложила построяването на допълнителни аудитории и спални помещения, всяко от които отразяваше архитектурните специфики на времето, в които е било построено. Сред сивите дъждовни порои университетът приличаше на мираж, странна романтична мечта, зародила се в главата на човек, прекарал целия си живот във воюване. Съществуването на учебна институция в свят на грубовато невежество не бе просто мечта, а чудо, доказателство за мъдростта на Гленморган.

Той бе възнамерявал училището да обучава обикновените хора по времена, в които само духовните лица можеха да четат. Имаше невероятен успех. Шеридън бе постигнал превъзходство над всички други подобни институции, спечелвайки си хвалбите на патриарси, крале и мъдреци. Още отначало се бе установил и като център на спорове, където учените влизаха в религиозни и политически диспути. Хендел Роуски, магистър, бе настоявал Гхент да признае новосформираната република Делгос против желанията на нифронската църква. Училището бе изявило силни пророялистки позиции в гражданските войни, последвали управлението на Стюарда. Това посрамило църквата, която тъкмо била заздравила влиянието си над Гхент. Трима магистри — Кранстън, Ландорнър и Уидли — били обвинени в ерес и изгорени. Това задушило политическия глас на университета за повече от век, когато Едмънд Хол, професор по геометрия, заявил, че използвайки древни текстове, съумял да открие местоположението на руините на Персепликуис. Изчезнал за около година и се завърнал с книги и плочки, носещи отдавна забравени знания. Това разпалило интереса към всичко имперско. Тъкмо по това време църквата се намирала в период на засилена ортодоксалност. Събирането на реликви и артефакти от Старата империя било обявено за незаконно. Хол бил арестуван и заточен в Короносната кула в Ерванон, заедно с бележките и картите си. Впоследствие църквата обявила, че Хол бил мошеник, който изобщо не намерил града, а книгите представлявали умели фалшификати. Ала никой оттогава не го видял.

Традициите на Кранстън, Ландорнър и Уидли днес бяха наследени от сегашния магистър на вълшебните науки Аркадиус Винтариус Латимър. Някогашният учител на Ариста не забелязваше границите на добрия вкус, още по-малко политическите или религиозните такива. Канцлер Ламбърт ръководеше университета, защото църквата одобряваше политическите му пристрастия. Ала Аркадиус безспорно бе сърцето и душата на Шеридън.

— Да ви отведа ли при Аркадиус? — попита Ариста, докато поверяваха конете на отговорника на конюшнята. — Той наистина е много умен и достоен за доверие.

Ройс кимна и тя ги поведе към Гленището, както повечето студенти наричаха оригиналната постройка на Имперския колеж, построена в чест на Гленморган. Постройката приличаше на катедрала, носеше великолепието, характерно за времето на Стюарда, за съжаление липсващо от болшинството университетски сгради. Придружителите на Ариста я последваха безмълвно към втория етаж, отръсквайки плащове и коси. Тъй като принцесата можеше да бъде разпозната, тя не свали качулката.

— Както виждате, трансформацията на олово в злато е напълно възможна, ала процесът би струвал много повече от стойността на полученото злато, което обезсмисля целия процес, поне чрез този метод.

Ариста дочу познатия глас на Аркадиус да отеква, докато наближаваха аудиторията.

— Има и такива, които се възползват от временната трансформация, за да заблудят невежите, създавайки глупашко злато с изключително реалистични характеристики и което след няколко часа се връща към първоначалната си натура.

Аудиторията бе изпълнена с редица места, по които бяха насядали еднакво облечени студенти. Преподавателят се намираше на подиум. Бе слабоват възрастен мъж, облечен в синя роба, с бяла брада и кацнали на върха на носа му очила.

— Опасността тук е във възникналите у измамените афектации — продължи той, предизвиквайки смях по редиците. — Преди да се замислите над натрупването на богатство с фалшиво злато, знайте, че това е било опитвано от мнозина преди вас. Това престъпление — а то е престъпление — обикновено довежда до най-често безцеремонната екзекуция на измамника от страна на измамения. Това е и причината да не виждате своя преподавател да носи изящни копринени одежди от Вандън и да се разхожда с осмоконна колесница, придружаван от обширна свита.

Още смях.

Ариста не бе сигурна дали лекцията приключваше или преподавателят бе забелязал новодошлите и беше претупал нещата по-рано. Във всеки случай той закри днешния урок, като възложи домашно и напомни датите на предстоящите изпити. Повечето от студентите излязоха, а една част се скупчиха около преподавателя си, засипвайки го с въпроси, на които той търпеливо отговори.

— Позволете ми да ви представя — каза Ариста, докато се спускаха към катедрата. — Зная, че Аркадиус изглежда малко… особен, но е наистина интелигентен.

— И жабата избухна, тъй ли? — казваше магьосникът на младеж с тъжно изражение.

— Голяма бъркотия направи, сър — отвърна младежът.

— Характерно — прояви състрадание преподавателят.

Студентът се изсмя:

— Не разбирам. Смесих азотната киселина, сярната киселина и глицерина и й ги дадох. Тя изглеждаше наред. Точно както казахте, стомахът й задържа сместа, но когато подскочи…

Обучаващият се сведе рамене, а приятелят му живописно изигра експлозия.

Аркадиус се изкикоти:

— Следващия път първо отстранете стомаха. Тогава има много по-малка вероятност от скачане. Сега вървете и почистете библиотеката, докато магистър Фалкуин не се е върнал.

Момчетата отърчаха. Ройс затвори вратата на аудиторията след тях. Вече Ариста спокойно можеше да свали качулката си.

— Принцеса Ариста! — радостно възкликна Аркадиус, отправяйки се към нея с широко разперени ръце. Двамата се прегърнаха. — Ваше Височество, каква великолепна изненада! Нека ви погледна.

Той отстъпи назад, все още държейки я за ръце.

— Малко разчорлена, мокра до кости и цапаща аудиторията ми с кал. Сякаш отново сте студентка.

— Професор Аркадиус — започна принцесата, — позволете ми да ви представя Ройс Мелбърн и Ейдриън Блекуотър. Те имат някой въпроси, които биха искали да ви зададат.

— Така ли? — рече той, оглеждайки ги любопитно. — Звучи сериозно.

— И е — отвърна Ейдриън. Отдели момент да претърси стаята за останали студенти, а Ройс през това време заключи вратата.

Принцесата видя обърканото изражение на професора и обясни:

— Те са предпазливи хора.

— Виждам. Значи ще бъда разпитан, тъй ли? — запита Аркадиус с обвинителен тон.

— Не — отвърна тя. — Струва ми се, че просто искат да ви зададат няколко въпроса.

— А ако не отговоря? Ще ме пребият, докато не им кажа?

— Не, разбира се!

— Убедена ли сте? Казахте, че ви се струва, че са тук да ми задават въпроси. Ала аз си мисля, че са тук да ме убият, не е ли така?

— Знаеш твърде много — каза Ройс, чийто тон рязко бе станал зъл. Бръкна под наметалото си и извади кинжала си, крачейки към възрастния човек. — Време е да замлъкнеш завинаги.

— Ройс! — шокирано изкрещя Ариста. Тя се обърна към Ейдриън, който небрежно бе седнал на предната редица и хрупаше ябълка, която бе взел от масата. — Ейдриън, направи нещо! — примоли се тя.

Старецът отстъпи назад, опитвайки се да поддържа дистанция между себе си и Ройс. Ейдриън не помръдна, хранейки се с цялото спокойствие на света.

— Ройс! Ейдриън! — изкрещя Ариста. Не можеше да повярва на очите си.

— Съжалявам, принцесо — най-накрая рече Ейдриън. — Този старец ни причини доста проблеми в миналото. Ройс не забравя лесно. Най-добре ще е да затворите очи.

— По-добре е да се махне — отбеляза Ройс. — Даже и да не вижда, пак ще чуе писъците.

— Значи няма да го сториш бързо? — прошепна Аркадиус.

Ейдриън въздъхна:

— Този път няма да почиствам аз.

— Не можете! Аз… аз… — Ариста стоеше вцепенена от ужас.

Внезапно Ройс се втурна напред, скъсявайки разстоянието.

— Почакай — гласът на магьосника потрепера, той вдигна ръка. — Полага ми се поне един въпрос.

— Какъв? — запита Ройс, заплашително вдигнал блестящо острие.

— Как е прекрасната Гуен?

— Добре е — отвърна крадецът и свали оръжието. — Каза да не забравя да ти кажа, че ти праща целувки.

Ариста се взираше в тях:

— Но… вие… вие се познавате?

Аркадиус се изкикоти, а останалите двама изхихикаха смутено.

— Простете ми, мила — професорът вдигна ръце. — Просто не можах да се сдържа. Един възрастен човек има тъй малко възможности да се пошегува. Да, познавам тези двамата от години. Познавах бащата на Ейдриън, още преди последният да бъде роден, а Ройс срещнах, когато беше… по-млад от днес.

Ейдриън отхапа ново парче от ябълката и погледна към принцесата:

— Аркадиус ме запозна с Ройс и ни осигури първите задачи.

— И оттогава сте неразделни — усмихна се професорът. — Умел избор беше. Двамата си влияехте благотворно един на друг. Поотделно щяхте да пропаднете.

Ройс и Ейдриън си размениха погледи.

— Казваш това, само защото не знаеш какво сме преживели — отбеляза Ейдриън.

— Недей да предполагаш прекалено — заплаши го с пръст Аркадиус. — Държа ви под око. Та какво ви води насам?

— Просто някои въпроси, които би могъл да ни разясниш — рече Ройс. — Защо не поговорим в кабинета ти, докато Ейдриън и Ариста се преоблекат? Проблем ли ще бъде да прекараме нощта тук?

— Никакъв. Ще уредя вечерята, макар че избрахте лош ден; днес има месен пай — той изкриви лице.

Ариста все още усещаше как сърцето й подскача. Тя присви очи и ги изгледа:

— Мразя ви.

* * *

Бъчви, бутилки, колби, екзотични инструменти, буркани с животински части в смрадлив разтвор и множество други странни неща бяха претъпкани из малкия кабинет и в коридора. По стените имаше рафтове с паяжинести книги. В аквариуми се разхождаха влечуги и риби. Множество струпани до тавана клетки помещаваха гълъби, мишки, къртици, миещи мечки и зайци, грижещи се за звуковото оформление с разнообразни звуци, придружаващи мускусния аромат на книги, восък, подправки и животински изпражнения.

— О, ти си разчиствал — рече с престорена изненада Ройс, влизайки и внимателно пристъпвайки сред пръснатите по пода книги и кутии.

— Тихо там — смъмри го чародеят, взирайки се в него над очилата си. — Вече почти не се отбиваш, така че няма какво да нахалстваш при редките си посещения.

Ройс затвори и залости вратата, с което си спечели нов поглед. Сетне извади сребърен амулет, окачен на тънка верижка.

— Какво можеш да ми кажеш за това?

Аркадиус взе бижуто и отиде до бюрото си, където го задържа близо до пламъка на свещ. Хвърли само кратък поглед, сетне вдигна очи.

— Това е медальонът на Ейдриън. Баща му му го даде, когато навърши петнадесет. За старческо слабоумие ли ме изпитваш?

— Знаеш ли, че е изработен от Есрахаддон?

— Така ли?

— Помниш ли, когато говорих с него в Далгрен миналото лято? Преди не споменах за това, но според него църквата направила заговор срещу императора преди деветстотин години. Той твърди, че останал лоялен и направил два амулета. Един дал на сина на императора и един — на телохранителя му. Сетне ги бил пратил да се скрият. Предполага се, че са вълшебни и че само Есрахаддон може да ги намери. Когато двамата с Ариста бяхме с него в Авемпарта, той призова образите на носителите им.

— И видя Ейдриън?

Ройс кимна.

— Като телохранител на наследника?

— Да.

— Ами наследникът?

— Русокос, синеок; не го познавам.

— Разбирам — рече Аркадиус. — Обаче не си казал на Ейдриън за видяното.

— Защо мислиш така?

Магьосникът пусна амулета в дланта си:

— Защото си дошъл сам.

Ройс кимна:

— Напоследък Ейдриън е в лошо настроение. Ако му кажа, ще иска да изпълни съдбата си. Ще отиде да търси този изгубен наследник и ще бъде неговото момче за наказания. Изобщо няма да го подложи на съмнения, защото ще му се иска да е истина, ала аз не смятам така. Мисля, че Есрахаддон е замислил нещо. Не искам никой от двама ни да бъде негова пешка в машинациите му за трона.

— Смяташ, че Есрахаддон лъже? Че е призовал измамни изображения, за да те заблуди?

— Това дойдох да узная. Възможно ли е да се изработят омагьосани амулети? И ако да, възможно ли е да се открият носителите им чрез магия? Освен това познаваш бащата на Ейдриън. Споменавал ли е нещо за това, че е пазител на Наследника?

Аркадиус въртеше амулета из ръцете си.

— Аз лично не разполагам с Изкуството да създавам магоустойчиви предмети, нито да издирвам хора с магия, ала много знание е било загубено с рухването на Старата империя. Хилядолетният престой в затвор прави Есрахаддон уникален по притежаваното от него знание, така че няма как да предположа какво знае той или на какво е способен. Що се отнася до Данбъри, не си спомням някога да е говорил за това. Подобни неща не се забравят.

— Значи съм прав. Всичко това е лъжа.

— Може и да не е. Осъзнаваш, че е възможно — дори твърде вероятно — Данбъри да носи амулета, без да бъде някой специален. Девет века са дълъг период, през който е малко вероятно вещ да остане в рамките на едно семейство. Този амулет е изработен от сребро. Някой беден човек, притиснат от обстоятелствата, убеден, че разказаните му истории са просто мит, лесно би се изкушил да го продаде за храна. Пък и какво би могло да се случи, ако собственикът му умре при нещастен случай и медальонът бъде продаден? Това вероятно е минало през стотици ръце, преди да стигне до Данбъри. Ако казаното от теб е истина, заклинанията на Есрахаддон са разкрили само носителите на амулетите, а не самоличността на наследниците на първоначалните носители. Следователно е възможно Есрахаддон да казва истината и същевременно да греши.

— Дори и самият Данбъри да е бил наследник на последният Тешлор, може да не е подозирал. Неговият баща или дядо му може да са пропуснали да споменат, защото вече не е имало значение. Родът на наследника може да е изчезнал, или може да са се разделили с амулета още преди векове.

— Така ли смяташ?

Аркадиус свали очилата си и ги забърса.

— Векове наред хората неуспешно са издирвали наследниците на император Нареион. Самата империя издирвала Неврик, императорския син, с помощта на най-могъщите магьосници и рицари, във време, когато можели да го разпознаят мигновено. Търсенето е провалено. Освен ако не приемаш неотдавнашното коронясване на онази фермерка от Далгрен.

— Тракия не е Наследникът — каза простичко Ройс. — Църквата организира всичко, за да поеме властта. Оплескаха работата и тя се забърка случайно.

Магьосникът кимна:

— Разумно е да се предложи, че вече няма наследник. Ако изобщо такъв е съществувал. Освен ако…

Той замлъкна.

— Освен ако?

— Нищо — Аркадиус поклати глава.

Ройс не спря да се взира в него, докато професорът не отстъпи.

— Просто предположение, но… Просто изглежда прекалено романтично наследникът и неговият пазител да са съумели да се скрият от преследвачите тъй дълго.

— Какво намекваш?

— Неврик и Джериш не са ли имали приятели? Не би ли трябвало да са останали хора, все още верни на императорското семейство, готови да скрият наследника? Да му окажат подкрепа? Организират опит за контрапреврат? Естествено, подобна организация трябва да действа в дълбока тайна, като се има предвид, че по-голямата част от умиращата империя била под контрола на църквата.

— И твърдиш, че подобна група съществува? — попита Ройс.

— Само предполагам.

— Вършиш доста повече от това. Какво знаеш?

— Попаднах на известни загатвания за група, наречена Теорема Трапеза Пи. За пръв път прочетох за тях в исторически текст от 2465 г., някъде по времето на Гленморган Втори. Някакъв свещеник бегло споменава за секта с това име. По онова време всички противопоставящи се на църквата били смятани за еретици, така че не им обърнах особено внимание. Сетне забелязах друга препратка към въпросната група в много старо писмо от лорд Дариус Серет до патриарх Венлин някъде в първите двадесет години след смъртта на император Нареион.

— Лорд Серет? — попита Ройс. — Основателят на серетите?

— Именно — отвърна Аркадиус. — На херцога било заповядано да открие Неврик, изчезналия син на императора. Затова събрал група елитни рицари, които се заклели да открият наследника. Век след смъртта на Дариус орденът приел името му и бил наречен Орден на рицарите на Серет, название, впоследствие скъсено за удобство. Което е иронично, защото влиянието им се разширило. Нещо, останало скрито, защото серетите действат предимно в сянка. Вършат работата си незабележимо. Все още отговарят само пред патриарха. Въпрос на перцептивна логика. Наличието на преследваща императора група обуславя и наличието на такава, която иска да го защити, не е ли така?

Аркадиус се изправи и като прекоси стаята без проблем, достигна стената. Там висеше черна дъска, на която с късче тебешир той написа:

ТЕОРЕМА ТРАПЕЗА ПИ

Сетне, започна да зачерква всяка буква, пишейки под първия надпис, докато отдолу не се появи:

ПАЗЕТЕ ИМПЕРАТОРА

Върна се на бюрото си и седна.

— Ако решиш да търсиш наследника — заговори със сериозен глас, — бъди изключително внимателен. Търсеното от теб не е някакво си бижу. Търсят го и го защитават мъже, които са готови да пожертват живота си и няма нещо, към което не биха се поколебали да прибегнат. Ако всичко това е истина, то се страхувам, че ще навлезеш в свят на сенки и лъжи, където тиха, тайна война се води от хилядолетие. Забрави за чест и милост. Това е място, където хората изчезват безследно, гъмжащо от мъченици. Никоя цена не е смятана за прекалено висока, никоя жертва — за прекалено голяма. Тази борба ще реши — поне в техните очи — съдбата на Елан.

* * *

Бройката на студентите в Шеридън винаги намаляваше през лятото, тъй че Аркадиус ги уреди да спят на свободния най-горен етаж, известен като Таванът на Глен. На четвъртия етаж нямаше нито един прозорец, бе горещо като в пещ. Тези помещения биваха обитавани от синовете на богатите фермери, които в момента отсъстваха, помагайки при обработката на земята. Така че цялото огромно помещение оставаше на тяхно разположение. Таванът бе толкова нисък, че Ариста трябваше да се привежда. Койки се подаваха от стените, където таванът се срещаше с пода, всяка от които представляваше прост сламеник. Липсваха вещи, обаче всеки инч от дървото бе обсипан с преплитащи се имена, фрази и рисунки: седем века студентски спомени.

Ариста и Ейдриън изсушаваха принадлежностите си. Бяха пръснали всичко, изработено от плат, по пода. По древните дъски имаше влажни петна. Всичко бе подгизнало, ароматът на коне се носеше във въздуха.

— Ще взема простор — каза й Ейдриън. — Така ще ви създадем и уединение.

Той я изгледа изучаващо.

— Какво?

— Не бях виждал мокра до кости принцеса. Все още ли искате да направите това? Още не е късно, можем да се отправим към Медфорд и…

— Ще се оправя — тя се отправи към стълбите.

— Къде отивате?

— Да донеса останалия багаж.

— Вън сигурно все още вали. Мога да ги донеса веднага щом…

Ариста го прекъсна:

— Ти имаш да опъваш въжета. Пък и съм мокра до кости, както вече сам отбеляза.

Никой не смята, че мога да се справя.

Ариста знаеше, че е била разглезена. Ала също така не беше направена от порцелан.

Колко сила на духа се изисква, за да живееш като селянин?

Тя беше принцесата на Меленгар, дъщеря на крал Амрат Есендън. Можеше да се справи с всичко. Останалите я категоризираха бързо, ала тя не беше като Ленар Пикъринг. Не прекарваше цели дни в преценки коя рокля ще отива най-много на златните й кичури. Ариста прокара пръсти през още капещата си коса и почувства колко е заплетена. Ленар досега да е припаднала.

Дъждът бе спрял и въздухът бе изпълнен с миризмата на трева, кал и червеи. Всичко блестеше, ветрецът сипеше бисерни капки под дърветата. Ариста си беше забравила плаща, намиращ се четири етажа по-нагоре. Конюшните се намираха недалеч, но по времето, когато ги достигна, съжали, че не се е върнала да си вземе наметалото. Трима студенти стояха в сенките, говорейки за новите коне.

— От Меленгар са — рече най-високият, говорейки с уверения, изпълнен с превъзходство тон на млад благородник, разговарящ с нисшестоящи. — Познава се по медфордската дамга на онзи там.

— Лейн, смяташ ли, че Меленгар е паднал? — попита най-ниският.

— Естествено. Обзалагам се, че Бректън го е превзел през нощта, а може би рано тази сутрин. Затова и стопаните на конете са тук. Вероятно са бегълци, страхливци, бягащи като плъхове от потъващ кораб.

— Дезертьори?

— Може би — отвърна Лейн.

— Ако Меленгар действително е паднал снощи, може би самият крал е избягал — предположи най-ниският.

— Не говори глупости! — скастри го средният по височина. — Един крал никога няма да язди кранти като тия.

— Не бъди толкова сигурен — Лейн се притече на помощ на дребосъка. — Олрик не е истински крал. Казват, че двамата с онази вещица убили баща си и откраднали трона, точно когато дъртият се канел да обяви Пърси Брага за свой наследник. Дори чух, че Олрик взел сестра си за своя любовница и възнамерявал да я направи кралица.

— Отвратително!

— Църквата никога не би допуснала подобно нещо — рече другият.

— Олрик изрита църквата от Меленгар преди месеци, защото се опитала да му попречи — обясни Лейн. — Меленгарци са диваци. Все още са предимно варвари, потъващи в примитивния си произход с всяка измината година. След като църквата вече я няма, още преди годината да е свършила, ще пият кръвта на девственици и ще се молят на Уберлин. Те дори позволяват на елфите да се движат из градовете им, за Марибор! Можете ли да си представите?

Ариста не можеше да види лицата им, тъй като тя стоеше извън прага, прикривайки се внимателно.

— Така че може би тъкмо това е крантата на краля на Меленгар. Вероятно сега той се намира в някоя от спалните и планира следващия си ход.

— Смяташ ли, че канцлер Ламбърт знае?

— Съмнявам се — отвърна Лейн. — Добър човек като него не би позволил заплаха като Олрик да остане тук.

— Да му кажем ли?

— Ще идеш ли да му кажеш, Хинкъл? — обърна се към най-ниския Лейн.

— Защо аз? Ти иди. В крайна сметка ти ги забеляза.

— Аз? Нямам време. Лейди Честълайн тъкмо ми писа днес и трябва да поработя над отговора си, за да не би тя да се наръга с кинжал от страх, че съм я забравил.

— Не гледайте към мен. Признавам без бой, Ламбърт ме плаши — призна третият.

Останалите се изсмяха.

— Наистина, говоря сериозно. Плаши ме до смърт. Миналия семестър бях извикан в кабинета му заради тъпия бесен плъх на Джейсън. Бих предпочел просто да ме пребие.

Тримата се отдалечиха, насочвайки разговора към лейди Честълайн и до каква степен е отдадена на Лейн.

Ариста изчака за миг, за да се убеди, че са си тръгнали, сетне отиде при седлата. Мушна една от торбите под мишница, грабна останалите две и бързо, ала предпазливо, пое обратно.

Ейдриън го нямаше, но вече бе опънал въжета и одеяла по тях, за да раздели стаята. Тя се промуши под импровизираната завеса и се захвана с неприятната дейност да простира мокрите дрехи. Преоблече се в нощница и роба. Те се намираха близо до средата на торбата и поради тази причина бяха само леко влажни. Сетне започна да хвърля останалите дрехи по въжетата. Ейдриън се върна с кофа в ръка и поспря, когато забеляза Ариста безсрамно да простира фустите и корсета си. Представяйки си какво си мисли той, принцесата се изчерви. Не само пътуваше сама с двама мъже, ами и се преобличаше в същата стая — макар и обширна — излагайки на показ бельото си. Изненадана беше, че не я разпитваха по-настоятелно. Знаеше, че необичайните обстоятелства на пътуването й рано или късно щяха да направят впечатление. Ройс не беше от онези, които щяха да пропуснат нещо тъй подозрително като неомъжена принцеса, пътуваща в компанията на двамина мошеници, без значение колко високо ценени от короната. А що се отнасяше до дрехите, нямаше друг начин или място да ги изсуши. Другият вариант бе да ги облече мокри на сутринта. Нямаше какво да се превзема.

Тъкмо приключваше, когато Ройс влезе. Беше вдигнал качулката си, от наметалото му бързо се образува локва.

— Напускаме още преди да се съмне — обясни той.

— Нещо не е наред? — попита Ейдриън.

— Открих няколко студентчета да се навъртат около конюшните при обиколката си.

— Има такъв навик — обясни партньорът му на Ариста. — Нещо като мания. Иначе не може да заспи.

Ройс кимна:

— Вече няма да ни притесняват.

Ариста усети как кръвта се отдръпва от лицето й.

— Убил си ги? — прошепна тя. Прилоша й. Няколко минути по-рано, слушайки отвратителната им дискусия, тя бе открила, че им мисли злото, но не искаше в действителност да им се случи нещо подобно. В крайна сметка те бяха още деца. Ала знаеше, че Ройс не би видял нещата по такъв начин. Тя осъзна, че той би гледал на тях като заплаха, а за него заплахата не зависеше от опаковката.

— И това ми мина през ума — в думите му не се долавяше и капчица сарказъм. — Ако бяха свили наляво към канцлера, вместо надясно към общежитията… Ала не го сториха. Но въпреки това няма да чакаме до разсъмване. Тръгваме след няколко часа. Така дори и да се разнесат слухове за меленгарски коне, ще сме изчезнали преди въпросните слухове да са стигнали до нужните уши. Имперските шпиони ще предположат, че сме се отправили към Трент, за да молим за помощ. Но ще трябва да ви намерим нов кон преди да се отправим към Колнора.

— Щом ще тръгваме толкова рано, ще ида да се уточня с Аркадиус за яденето — рече Ейдриън.

— Не! — бързо каза Ариста. Те изненадано я погледнаха. Принцесата се усмихна, засрамена от реакцията си. — Аз ще ида. Ще ви дам възможност да се преоблечете на спокойствие.

Преди да успеят да рекат нещо, тя вече беше излязла.

Почти година бе минала от онова утро край Нидвалден, когато Есрахаддон бе поставил в главата й един въпрос. Магьосникът бе признал, че я е използвал и че е уредил убийството на баща й като начин да избяга. Ала също така бе намекнал, че историята не свършва дотук. Това можеше да бъде единственият й шанс да поговори с Аркадиус. На дъното на стълбището сви вдясно и забърза към кабинета му.

Аркадиус седеше край малко дървено бюро в другия край на стаята, потънал в изучаването на дебел том. Край него имаше мангал с въглища и странно устройство, което тя не бе виждала преди — над мангала висеше стъкленица с кафява течност, потопен в която камък непрекъснато изпускаше мехурчета. Изпаренията преминаваха през поредица стъклени тръби, за да достигнат до друго стъкло, пълно с кристална сол, от което се отцеждаше чиста течност, капеща в подложената отдолу колба. Над въпросната колба имаше и стъкло с жълта течност, която капеше в синхрон с бялата жидкост. Когато двете се смесеха, във въздуха се отделяше бял пушек. Професорът на моменти нагласяше някой от клапаните, добавяше сол или подклаждаше мангала. При влизането й вдигна глава.

Свали очилата си, обърса ги с кърпа, която взе от бюрото, сетне си ги сложи отново. Вгледа се в нея през присвити очи.

— Влезте, мила.

Сетне, сякаш припомнил си нещо важно, рязко завъртя един клапан. Вдигна се голям облак дим, развълнувал някои от животните в стаята. Камъкът падна на дъното на стъкленицата и остана да лежи там, притихнал. Животните се успокоиха. Възрастният човек се усмихна на Ариста и с жест я подкани да се приближи.

Което не беше лесна работа. Принцесата затърси безопасни места, на които да стъпи и като не откри такива, прихвана робата си и пое по най-краткия път, който не включваше остри предмети.

Магьосникът изчакваше търпеливо с весела усмивка, розовите му бузи сбръчкали краищата на очите му като сграбчен чаршаф.

— Знаете ли, — заговори той, докато тя си проправяше път към него, — винаги ми е било интересно да наблюдавам как обучаемите стигат до бюрото ми. Някои се отправят директно, а други избират по-заобиколен път. Някои стигат на съвсем различно от желаното място, други просто се отказват.

Ариста бе сигурна, че в думите му имаше скрит смисъл, ала нямаше нито времето, нито намерението да размишлява над тях. Вместо това отвърна:

— Може би ако поразчистехте, нямаше да губите толкова много студенти.

Той наклони глава:

— Права сте, но какво ще стане със забавлението?

Ариста прекрачи заешката клетка, заобиколи чукалото и хавана и най-сетне се озова пред бюрото, стъпила върху огромна книга, чиято корица бе с големина три на два фута.

Професорът погледна в краката й, сви устни и изрази одобрението си с кимане:

— Това е биографията на Гленморган Втори, някъде на седемстотин години е.

Ариста се паникьоса.

— Нищо, нищо — изкикоти се той. — Това е ужасна книга, написана от църковните пропагандисти. Идеалната платформа за вас, не смятате ли?

Принцесата отвори уста, помисли какво щеше да каже и отново я затвори.

Магьосникът се изкикоти още веднъж:

— А, да, вече сте посланик? Научили сте се да мислите, преди да говорите. Предполагам е добре. Сега кажете, какво ви е довело в кабинета ми в този късен час? Ако е свързано с вечерята, поднасям извинения: печките бяха угаснали и трябваше да повикам хлапе, което отново да ги запали. И също така да извлека готвача от разпалена игра на карти, от което той не остана особено въодушевен. Но в момента храната бива приготвяна. Стане ли готова, незабавно ще я донесат.

— Не става дума за това, про…

Той вдигна ръка.

— Вече не учиш тук. Ти си принцеса и посланик на Меленгар. Ако ме наричаш Аркадиус, няма да те наричам Ваше Височество. Съгласна?

Усмивката му бе неустоимо заразителна. Ариста кимна и се усмихна в отговор.

— Аркадиус — започна отново тя, — има нещо, което ме тормози от известно време насам. Отдавна възнамерявах да те посетя, но напоследък бях невероятно заета. Първо погребението на Фанън, сетне и пристигането на Томас…

— О, да, странстващият дякон от Далгрен. И тук също ни удостои с присъствието си, проповядвайки как младо момиче на име Тракия била Наследник на Новрон. Звучеше много убедително. Почти му повярвах.

— Много хора го сториха. Това е една от причините Меленгар да е в такова тежко положение.

Ариста замлъкна. Имаше някой пред вратата — красиво момиченце, вероятно на около шест. Дълга тъмна коса се лееше по раменете й, а в ръце стискаше тънко въже, с което си играеше.

— А, ето те. Хубаво — рече магьосникът на момичето, което се взираше неспокойно към Ариста. — Надявах се да се появиш по-рано. Той започва да се нервира. Като че не познава времето.

Аркадиус погледна към принцесата.

— Прощавай, забравих да ви запозная. Ариста, това е Мърси.

— Приятно ми е — рече Ариста.

Момиченцето не каза нищо.

— Извини я. Малко е срамежлива към непознатите.

— Не е ли малко млада за Шеридън?

Аркадиус се усмихна:

— Мърси е моя повереница. Майка й ме помоли да я гледам, докато състоянието й се подобри. Междувременно се опитвам да я обуча, но както узнах с теб, младите дами могат да бъдат доста своенравни.

Магьосникът се обърна към момиченцето:

— Хайде, мила. Вземи мистър Рингс, преди отново да е разкъсал клетката.

Мърси си проправи път из бъркотията ловко като котка и извади дребна миеща мечка от една клетка. Очевидно беше още бебе. Тя го изнесе навън, хихикайки, защото мистър Рингс й душеше ухото.

— Сладка е — рече Ариста.

— Да. Казваше, че нещо ти се въртяло из главата.

Принцесата кимна и се замисли над точните думи. Въпросът, който Есрахаддон бе поставил в главата й, тя сега постави пред стария си учител.

— Аркадиус, кой одобри влизането ми в Шеридън?

Професорът повдигна рунтава вежда.

— Чудех се защо не си попитала по-рано. Ти си най-вероятно единствената жена, следвала в Шеридън за цялата му седемвековна история — и със сигурност единствената такава, изучавала тайните изкуства, но така и не попита.

Стойката на Ариста се стегна:

— Питам сега.

— Да… да — отвърна магьосникът. Отпусна се в креслото си, свали очилата и леко разтърка носа си. — Бях посетен от канцлер Игнаций Ламбърт, който ме попита дали бих приел даровита млада дама в часовете си по теория на магията. По онова време не водех такива часове. Имах желанието; многократно бях предлагал да бъдат включени сред изучаваните дисциплини, но винаги получавах отказ. Изглежда не смятаха магията за достойно занимание. Магията използва сила, която не е свързана с преклонението пред Марибор и Новрон. Смятаха я за пагубна, дори зла. Фактът, че практикувам магия, винаги е бил клеймо върху ми.

— Защо не са те заменили?

— Може би се е дължало на репутацията, която най-знаещият магьосник в Аврин е в състояние да предостави на това учебно заведение, тъй че ме оставяха да практикувам хобитата си. А може би всички, желаещи уволнението ми, са били превърнати в различните жаби, катерици и зайци, които виждаш наоколо.

Аркадиус звучеше тъй сериозно, че Ариста се огледа. Тогава магьосникът захихика. Тя се смръщи, което само усили смеха му.

— Та както казвах — продължи професорът, след като се успокои, — Игнаций ми предлагаше да уреди включването на моите часове в замяна на съгласието ми да те обучавам. Вероятно е смятал, че ще откажа. Нямало е как да знае, че за разлика от болшинството от тях, аз нямам предразсъдъци спрямо жените. Знанието си е знание. Шансът да напътствам принцеса — потенциален водител — със силата да променя околния свят изобщо не беше пречка. Напротив, дори беше бонус.

— Искаш да кажеш, че съм била допусната, защото планът на ректора се е провалил?

— Нищо подобно. Това е само описание как се случи, а не защо. Защо е много по-важен въпрос. Онази сутрин канцлерът не беше сам, с него имаше и друг човек. Той пазеше мълчание и стоеше ей там, точно вляво от теб, където сега се намира онази клетка. Нея тогава я нямаше. Вместо това той бе избрал да застане върху старо палто и кинжал. Както споменах, винаги е интересно да се наблюдава къде минават влизащите тук и къде избират да застанат.

— Кой беше той?

— Пърси Брага, ерцхерцогът на Меленгар.

— Значи е бил вуйчо Пърси.

— Определено беше замесен, но дори и на тази си длъжност не е притежавал достатъчно влияние над ръководителите на университета, особено по въпроси, свързани с преподаването на магии на млади благородни дами. Шеридън е под контрола на духовнически Гхент, тук светските водачи нямат особен глас. С тях обаче имаше и трети човек. Той не влезе в кабинета, остана на прага, в сенките.

— Знаеш ли кой беше той?

— Разбира се — Аркадиус се усмихна. — Тези очила са само за четене, мила. Надалеч виждам без проблеми. Но хората често правят тази грешка.

— Кой беше?

— Близък приятел на семейството ти, струва ми се. Епископ Морис Салдур от Мареската катедрала. Но ти предполагам си се досетила вече, не е ли така?

* * *

Верният на думата си Аркадиус изпрати димящ месен пай и червено вино. Ариста помнеше пайовете от дните си като студент. Изобщо не бяха вкусни, даже и пресни. Обикновено за направата им биваха използвани най-лошите парчета свинско, тъй като агнешко сервираха само по празниците. На всичкото отгоре акцентът падаше върху лука и морковите. Младежите обикновено се обзалагаха колко точно къса месо ще открият в дажбите си. Пет беше ненадминатият рекорд. Порциите биваха омитани въпреки оплакванията. Повечето от студентите надали се хранеха по-добре вкъщи, така че негодуванията им бяха само привидни. Ала Ариста бе свикнала да се храни с по три или четири месни блюда и то хубаво опечени, богат асортимент сирена, пресен хляб и изобилие от плодове. За да оцелее, слуги й носеха храна от замъка, която тя държеше в стаята си.

— Трябваше да споменете, че познавате Аркадиус — каза им Ариста, докато сядаха на масата, древна мебел, изгубила лик по подобие на всичко друго. Клатеше се достатъчно да я накара да се зарадва, че виното е поднесено в кана и купички, вместо в бутилка и стъклени чаши.

— И да развалим забавлението? — отвърна Ейдриън с красива усмивка. — Значи Аркадиус е бил ваш професор?

— Един от тях. Трябваше да изучавам различни дисциплини, водени от различни преподаватели. Аркадиус бе мой любимец, само той преподаваше магия.

— Значи сте научили магия и от Аркадиус, а не само от Есрахаддон? — попита Ройс, ядейки от пая си.

Тя кимна, пробождайки своята порция с нож, за да излезе парата.

— Това ще да е било интересно. Предполагам стиловете им на преподаване са били доста различни.

— Разлика от небето до земята — тя отпи глътка вино. — Аркадиус следваше определена програма, използваше книги и четеше лекциите изключително професионално, видяхте днес. Стилът му караше уроците да изглеждат достойни, въпреки заобикалящата ги догма. Есрахаддон беше хаотичен; преподаваше безразборно каквото му дойде на ума. Често се затрудняваше да обясни. Аркадиус определено беше по-добрият преподавател, но…

— Но? — попита Ройс.

— Не казвайте на Аркадиус — продължи със заговорнически глас тя, — но Есрахаддон бе по-опитен и знаеше повече. Аркадиус е експерт по история на магията, но Есрахаддон е историята, ако ме разбирате.

Тя лапна хапка пай, оставила в устата й лук и прегоряла кора.

— Подготвяна и от двамата, не ви ли прави това най-опитния маг в Аврин?

Ариста се подсмихна горчиво и изми гадния вкус с още вино. Макар да подозираше, че Ройс е прав, досега бе направила само две заклинания.

— Аркадиус ме научи на множество важни неща. Ала уроците му се свеждаха до употребата на знанието като начин за разширяването на разбирането на студентите за света. Това беше неговият начин да ни накара да мислим, в различни насоки, да гледаме на заобикалящите ни неща по по-разбираем начин. Това не правеше обучаемите му особено щастливи. Всички търсехме тайните на силата, искахме да променим света по наш собствен вкус. Аркадиус не ни даваше отговори, по-скоро ни принуждаваше да задаваме въпроси.

— Веднъж например ни запита какво различава кръвта на благородниците от тази на простолюдието. Бодяхме си пръстите, правихме тестове; оказа се, че разлика няма. Това доведе до бой между сина на един богат търговец и този на дребен барон. Аркадиус бе смъмрен, а търговският син — бит с камшик.

Ейдриън се бе наял. Ройс беше преполовил своя пай, ала беше оставил виното си непокътнато след първата пробна глътка. Ариста се осмели да опита нова хапка. Този път нацели кашкав морков, още лук и подгизнала кора. Преглътна с измъчено изражение.

— Не обичате особено месен пай? — попита Ейдриън.

Тя поклати глава:

— Изяж го, ако искаш — плъзна чинията към него.

— А как вървеше учението с Есрахаддон?

— При него нещата бяха съвсем различни — продължи тя, отпивайки отново от виното. — Когато не можех да получа желаното от Аркадиус, отивах при Есрахаддон. Всичките уроци на Аркадиус включваха сложни приготовления, алхимически рецепти, нужни за освобождаването на природните сили и заклинания, което да ги впрегнат. Също така усилено акцентираше върху наблюденията и експериментите. Разчиташе на ръчни техники, които да извлекат сила от елементите, но Есрахаддон ми обясни как същият ефект можел да бъде постигнат по много по-прост начин чрез движения, хармоничен звук и силата на ума.

— Проблемът беше, че техниките на Есрахаддон се опираха изключително на движения с ръцете, което обяснява защо църквата е отсякла неговите. Опитваше се да ме напътства, но тъй като той самият не можеше да демонстрира, процесът вървеше много бавно. Почти незабележими различия делят успеха от провала, тъй че беше безнадеждно да науча много от него. Едва успях да накарам един от пазачите да кихне. А, и веднъж омагьосах графиня Амрил с циреи.

Ейдриън наля остатъка от виното в своята и нейната чаши, след като Ройс отказа с енергичен жест.

— Аркадиус беше много ядосан, когато узна за стореното от мен проклятие, държа ми конско с часове. Винаги се възпротивяваше на употребата на магията за собствено благо или за благото на малцина. Често казваше: „Не си губи времето да излекуваш едничък чумав; вместо това унищожи болестта и спаси хиляди.“

— Така че е вярно. Най-вероятно съм най-обучаваният магьосник в Аврин, ала това не значи нищо. Много усилия ми коства едва да погъделичкам нечий нос.

— Което можете да сторите само с движения на ръката? — скептично запита Ройс.

— Би ли искал демонстрация?

— Разбира се, опитайте с Ейдриън.

— Хайде да не опитваме с Ейдриън — отказа въпросният. — Не искам да бъда превърнат в жаба, заек или нещо от сорта. Не научихте ли и нещо друго?

— Той се опита да ме научи как да сгрея вода, но така и не успях. Приближавах се, но винаги нещо не достигаше. Той… — тя замлъкна.

— Какво има? — попита Ейдриън.

Тя сви рамене:

— Не зная. Просто упражнявах жестове на път за насам и… — тя присви очи от концентрация, докато си припомняше нужната поредица. Двете магии трябваше да си приличат, и двете разчитаха на сходен елемент — вода. Вероятно разчитаха на идентични движения. Самата мисъл за това накара сърцето й да затупа ускорено.

Това е. Това е липсващото парче от пъзела. Ако направя останалата част от заклинанието коректно, сетне трябва само да…

Оглеждайки се за донесената от Ейдриън кофа с вода, Ариста затвори очи и неколкоратно пое дълбоко дъх. Карането на вода да закипи, макар по-трудно от предизвикването на кихавица, изискваше кратко, семпло заклинание, опитвано от нея стотици пъти без успех. Прочисти ум, отпусна се, сетне се протегна, усещайки стаята: светлината и топлината от свещите, силата на вятъра, виещ над покрива, сипещите се от дрехите им капки. Отвори очи, съсредоточавайки се върху кофата и съдържащата се в нея течност. Почувства се в синхрон със света, част от цялото, чакаща промяна, искаща да донесе радост.

Започна напевите, оставяйки звуците да следват ритъма, който общуваше с водата. Усети нейното внимание. Гласът й се усили, произнесъл кратките думи с мелодията на песен. Вдигна ръка и извърши движенията, но този път добави и лек размах с палеца. Движението изглеждаше точно на място — празнината, която така и не бе успяла да запълни в миналото. Затвори ръка в юмрук и стисна. В този миг почувства горещината и видя издигането на парата.

Ейдриън се изправи, направи две крачки, сетне спря.

— Ври — рече той; гласът му издаваше удивление.

— Да, както и дрехите ни — посочи към прострените одежди Ройс, от които също бе започнала да се издига съскаща пара.

— Опа — Ариста рязко отвори длан. Водата спря да бълбука, дрехите се успокоиха.

— Велики Мар, невероятно! — Ейдриън се усмихваше широко. — Направихте го.

— Зная. Представяш ли си? — рече тя.

— Какво друго можете да правите?

— Да оставим това за друг път — намеси се Ройс. — Става късно, а ние ще напускаме след няколко часа. Трябва да поспим.

— Цупльо — каза му Ейдриън. — Обаче вероятно е прав. Да си лягаме.

Ариста кимна, прекоси импровизираната стена и едва тогава си позволи усмивка.

Проработи! Наистина проработи.

Лягайки на тясната койка, без да се завива, тя се взря в тавана и се заслуша в щурането на крадците.

— Трябва да признаеш, че беше забележително — чу Ейдриън да казва.

Дори и Ройс да беше отговорил, тя не чу. Беше го ужасила. Изражението на лицето му беше по-красноречиво от каквито и да е думи. Лежейки, взираща се в гредите, тя осъзна, че е виждала това изражение и преди — в деня, в който Аркадиус я беше мъмрил. Тъкмо излизаше, когато той я бе спрял на прага.

— Изобщо не съм ви преподавал проклятия; нито циреи, нито каквото и да било. Отвара ли й забърка?

— Не — беше отвърнала тя. — Беше вербално проклятие.

Очите му се бяха разширили и беше зяпнал, ала не бе рекъл нищо повече. Тогава си бе помислила, че това е поглед на възхита и гордост от постигнатото от негов обучаем. Сега Ариста знаеше, че тогава е видяла онова, което й се е искало да види.

Глава 6
Думата

Пред очите на Амилия блясъкът на свещта привлече вниманието на императрицата, заменил за миг празното й изражение.

Това знак ли е?

Амилия често играеше тази игра със самата себе си, вглеждайки се за промени. Месец бе минал, откакто Салдур я бе призовал в кабинета си, за да й обясни какво се очаква от нея. Тя знаеше, че не би могла да изпълни и половината от възложеното, но най-голямата му грижа бе здравето на императрицата; в това отношение Амилия се справяше добре. Промяната бе видима дори и на тази бледа светлина. Бузите на Модина вече не бяха хлътнали, кожата — вече не бе опъната. Сега в диетата на императрицата влизаха зеленчуци и дори умело скрити в бульона късчета месо. Но Амилия все пак се страхуваше, че прогресът може да се окаже недостатъчен.

Модина все така не бе продумала — поне не и в будно състояние. Често, когато императрицата спеше, тя мърмореше, стенеше и се мяташе неспирно. При събуждане момичето плачеше; сълзите се стичаха по бузите й. Амилия я прегръщаше, галеше я по косата и се опитваше да я стопли, ала императрицата не изглеждаше да забелязва присъствието й.

За да минава по-бързо времето, Амилия бе продължила да разказва на Модина истории, надявайки се, че това може да я предразположи към разговор, да я накара да зададе някакъв въпрос. След като й каза всичко, което можеше да се сети за семейството си, секретарката премина на познатите от детинство приказки. За злото джудже Гронбах, отвлякло млекарката и затворило я в подземното си леговище. Девойката разрешаваше загадката с трите кутии, отрязваше брадата му и избягваше.

Дори си припомни страшните истории, разказвани от братята й в мрачната работилница. Знаеше, че тогава нарочно се бяха опитвали да я изплашат. Дори и сега историите караха Амилия да потръпне. Но трябваше да опита всичко, за да издърпа Модина обратно в света на живите. Най-ужасяващите от тези истории бяха за елфи, които приспиваха с музика жертвите си, преди да ги изядат.

Когато изчерпа приказките, премина на църковни притчи; като например епичната история как Марибор пратил божествения Новрон в най-тъмния час на човечеството. Той размахваше чудотворния си меч и надвиваше елфите.

Мислейки си, че на Модина може да се понравят сходствата с нейния собствен живот, Амилия й разказа за романтичната съдба на Персефона, фермерската дъщеря, която Новрон взел за своя кралица. Когато тя отказала да напусне родното си място, той построил там имперската столица и й дал нейното име — Персепликуис.

— Такаа, за какво ще си разказваме тази вечер? — запита Амилия. Двете момичета лежаха едно срещу друго в меката светлина на свещите. — Чувала ли си историята за Кайл и бялото перо? Нашият монсеньор обичаше понякога да ни я разказва, когато искаше да ни говори за покаянието и изкуплението. Чувала ли си я? Харесва ли ти? На мен да.

— Бащата на боговете, Еребус, имал синове — трима на брой. Феррол, Дром и Марибор. Те били божествата на елфите, джуджетата и хората. Имал също и дъщеря. Тя била най-прекрасното създавано някога същество. Под нейна власт били растенията и животните. Една нощ Еребус пил прекалено много и я изнасилил. Ядосани, братята й нападнали баща си и се опитали да го убият, но боговете не могат да умират.

Амилия видя леко течение да разлюлява пламъците. Нощем винаги ставаше по-хладно; затова тя стана и донесе на всяка от тях по още едно одеяло.

— Та докъде бях стигнала?

Модина премигна.

— А, да, сетих се. Изтерзаният Еребус се върнал при Муриел и я помолил за прошка. Тя била покъртена от покаянието му, но все още не можела да го погледне. Тогава той я помолил да му избере наказание. Муриел се нуждаела от време, за да позволи на болката и страха да отминат, затова му рекла:

— Иди да живееш в Елан, ала не като бог, а като обикновен смъртен, за да се научиш на смирение.

— За да поправи грешките си, тя му възложила да върши добрини. Еребус направил, както му било заръчано и променил името си на Кайл. Говори се, че оттогава той крачи из света на хората и върши чудеса. За всяко понравило се на дъщеря му дело, тя откъсвала по едно перо от великолепната си роба, които Кайл събирал в торба, с която никога не се разделял. Когато всички пера бъдели откъснати, Муриел щяла да прости на баща си и да му позволи да се прибере. Легендата разказва, че когато това стане и боговете отново се обединят, светът ще се превърне в рай.

Това наистина бе една от любимите истории на Амилия. Разказвайки я, тя се бе надявала на чудо. Може би бащата на боговете щеше да я чуе и да й се притече на помощ. Амилия зачака. Нищо не се случи. Стените оставаха все същия студен камък, единствената светлина идеше от свещите. Тя въздъхна.

— Е, може би ще трябва сами да сторим чудо — рече на императрицата, докато духаше свещите. Остана само една и потъна в сън.

* * *

Амилия се събуди с новооткрита цел. Науми си да изведе Модина, та дори и само за малко. Килията вонеше на урина и плесен, миризма, която отказваше да се отиде дори и след обстойното почистване и пренасянето на нова слама. Щеше й се да изведе императрицата навън, ала знаеше, че нямаше да й позволят. Амилия се опитваше да се самоубеди, че лейди Констанс бе извлечена заради влошеното здраве на Модина, а не защото си бе позволила да я заведе в кухнята. Ала дори и да не беше така, Амилия трябваше да опита, без значение от последиците.

Преоблече и двете в дневен тоалет. Внимателно хвана императрицата за ръка и почука на вратата. Когато последната бе отворена, Амилия се изправи срещу пазача и храбро заяви:

— Ще отведа императрицата в кухнята да се нахрани. Регент Салдур ме назначи за нейна секретарка, аз отговарям за здравето й. Невъзможно е да остане в тази мръсна килия. Това я убива.

Тя зачака.

Той щеше да откаже, а тя да настоява. Опита се да подреди аргументите си: отвратителни миризми, лечебното въздействие на свежия въздух, фактът, че щеше да бъде убита, ако императрицата не се подобреше. Последното може би не беше сред аргументите, които щяха да го убедят, ала бе една от въртящите се из ума й мисли — и то не сред последните места.

Стражникът премести поглед от Амилия към Модина, сетне отново насочи взор към секретарката. Последната бе шокирана от кимането му. Амилия се поколеба; не бе премисляла възможността той да се съгласи. Поведе императрицата край отстъпилия войник, който сетне тръгна подире им.

Не направи помпозно обявление като лейди Констанс. Просто влезе заедно с императрицата, отново прекъсвайки всяка кухненска дейност. Всички се взираха. Никой не продума.

— Императрицата би желала да се нахрани — Амилия се обърна към Ибис, който кимна. — Би ли сложил допълнително хляб на дъното на паницата? Тя също така би желала да получи малко плодове.

Едрият мъж кимна:

— Лийф, заеми се. Нипър, я иди до килера и донеси малко горски плодове. Останалите да се връщат към работата. Няма какво да се взирате.

Нипър се втурна, оставяйки вратата отворена. Ред, едно от старите ловни кучета, влезе в кухнята. Модина пусна ръката на Амилия.

— Лийф, разкарай животното! — нареди Ибис.

— Почакай — рече Амилия. Всички гледаха как императрицата коленичи до кучето, което на свой ред отри муцуна в нея.

Ред беше възрастен, муцуната му беше посивяла, зрението му бе слабо. Мистерия беше защо още го държат, след като само спеше по цял ден и току просеше останки край кухнята. Присъствието му бе станало нещо обичайно, ала бе привлякло вниманието на императрицата. Тя го почеса зад ушите и го погали.

— Явно Ред ще остане — изкикоти се Ибис. — Кучето си има важни приятели.

Едит Мон влезе в кухнята, застивайки при вида на Амилия и императрицата. Прехапа устни, сви очи и безмълвно се фръцна, излизайки по пътя, от който бе дошла.

* * *

Регент Салдур крачеше из огласяната от занаятчийските чукове приемна зала. Само година по-рано това бе замъкът на крал Етелред, каменната крепост на най-могъщия монарх в Аврин. След коронацията на императрицата се бе превърнал в имперския дворец на Нифронската империя, дом на Дъщерята на Марибор. Салдур бе настоял за промени: чисто ново фоайе със знака на короната от бял мрамор на пода; множество масивни полилеи, които да осветят мрачната атмосфера; по-широк украсен балкон, от който Нейно Високопреосвещенство да маха на обичните си поданици и, разбира се, пълна преработка на тронната зала.

Етелред и канцлерът се бяха стреснали от разходите. Само изработката на новия трон струваше колкото боен кораб, ала те не разбираха важността на впечатленията по начина, по който Салдур го правеше. Той разполагаше с неуко, почти изпаднало в кома дете, което трябваше да се представя за императрица; единственият начин за предотвратяване на нещастието бе никой да не узнае. Указът, никой от прислужниците да не напуска замъка, щеше да предотврати клюките. Изобилието щеше да подкрепи заблудата.

Колко коприна, злато и мрамор са нужни за заслепението на света?

Повече от ресурсите, с които разполагаше Салдур, ала трябваше да опита.

През последните седмици се бе чувствал като някой, балансиращ чаени чаши на глава, застанал прав на прикрепен към гърба на полудял кон стол. Новата империя се бе зародила само за няколко седмици. Вековете приготовления бяха най-сетне довели до резултат, но както става винаги, имаше недоразумения и неочаквани пречки, които не можеха да бъдат предвидени.

Фиаското в Далгрен бе само началото. Още с обявяването на новата империя, Глъстън се бе разбунтувал. Олбърн се пазареше. Сетне идваше Меленгар. Неизразимо унижение. Всички останали аврински кралства се бяха присъединили по план. Всички, освен неговото. Беше меленгарски епископ, съветник на краля и сетне на сина му — и въпреки всичко кралството бе останало независимо. Единствено находчивата идея на Салдур при Далгрен го бе предпазила от забвение. Връз пепеливите руини бе построил победа, заради тези му заслуги патриархът го избра да бъде представител на църквата и сърегент заедно с Етелред.

Старият крал на Уоррик се грижеше за поддържането на досегашните системи, ала Салдур бе архитектът на новия световен ред. Визията му щеше да предопредели животите на предстоящите поколения за стотици векове напред. Макар разкриващата се възможност да бе невероятна, на Салдур се струваше, че търкаля масивна канара нагоре по хълм. Миг колебание — и камъкът щеше да полети надолу, премазвайки него и всичко постигнато досега.

В кабинета му го чакаше Луис Гай. Надяваше се, че стражът носи добри новини. Нифронският рицар стоеше край прозореца, стегнат и безукорен както винаги. Бе сключил ръце зад гърба и се взираше в някаква далечна точка. Носеше обичайното за ордена му алено-черно. Униформата му беше безупречна, брадата — идеално оформена.

— Предполагам си чул — рече Салдур затваряйки вратата след себе си, без да се занимава с приветствия. Гай не беше от хората, които се занимават с подобни неща — нещо, което Салдур ценеше у него. За последните месеци рядко бе виждал стража, зает с издирването на истинския Наследник и Есрахаддон. Това също му се нравеше, тъй като Гай бе един от двамата, които имаха позволение да се срещат лично с патриарха. Тази му характеристика го правеше изключително опасен съперник. Но Луис Гай не изглеждаше да се интересува да си уреди позиция в Новата империя — още нещо, за което Салдур бе благодарен.

— За националистите? Разбира се — отвърна стражът, извръщайки се от прозореца.

— И?

— И какво?

— Ами бих искал да зная какво… — Салдур спря, забелязал, че в стаята има още един човек.

Кабинетът беше доста голям, побрал бюро, библиотека и маса с дъска за шах, край която имаше два удобни фотьойла. В един от тях седеше непознатият.

— О, да — Гай посочи към човека. — Това е Мерик Мариус. Мерик, запознай се с епископ… исках да кажа, регент Салдур.

— Значи това е той — промърмори Салдур, недоволен, че мъжът не се изправи.

Наместо това продължи да си седи спокойно, облегнал се безгрижно назад, седейки в прекалено директен маниер. Носеше дълго до бедрата палто от тъмночервен велур. Ужасен оттенък, помисли си Салдур — цветът на засъхнала кръв. Косата му бе къса, лицето беше бледо, а останалите му одежди бяха семпли и неукрасени.

— Не си особено впечатляващ, нали? — отбеляза Салдур.

Мъжът се усмихна:

— Играете ли шах, Ваша милост?

Регентът вдигна вежди и се втренчи в Гай. В крайна сметка това беше негов човек, той го беше изровил от мръсните улици, възхвалявайки таланта му. Стражът не каза нищо, не изразявайки никакви белези на недоволство от поведението на питомника си.

— Движа империя, млади момко — отвърна Салдур. — Нямам време за игри.

— Странно — отбеляза Мерик. — Никога не съм гледал на шаха като на игра. За мен той е по-скоро нещо като религия. Всеки аспект на живота, сведен до шестнадесет абстракции върху шестдесет и четири черни и бели квадрата, последните от разстояние всъщност изглеждащи сиви. Разбира се, квадратите не са само шестдесет и четири. Общият брой на всички съдържащи се квадрати е двеста и четири. Повечето хора пропускат това. Малцина притежават интелекта да надникнат отвъд очевидното, да съзрат намиращите се в схемата схематики. Това е и част от красотата на шаха — същината му е много по-дълбока от видяното на пръв поглед, по-сложна, по-объркана. Светът, положен между връхчетата на пръстите ти, тъй податлив, тъй определен. Прости правила, почти безкраен брой вариации, но само три възможни развоя.

— Чувал съм църковни проповеди, посветени на играта, обясняващи йерархията на фигурите и пешките, как те представляват различните класи. Свързват начина на движение със задълженията, които всеки човек има към Марибор. Някога правили ли сте това, Ваша милост? — Мерик не дочака отговор. — Удивителна идея, не смятате ли?

Той се наведе над дъската, очите му се плъзгаха по черно-бялото поле.

— Офицерът е интересна фигура — той взе една от фигурите, чийто връх бе оформен по подобие на епископска шапка и я завъртя в ръка. — Не е особено изящно оформена, като да речем, коня. Често бива забравяна, оставена в ъглите, тъй невинна, тъй подкупваща. Ала е способна в миг да прекоси дъската под остър ъгъл, често с унищожителен резултат. Винаги съм се чудел дали офицерите не са пренебрегвани заради недостатъчната оценка на качествата им. Предполагам в този си аспект съм изключение от мнозинството, ала аз не съм от онези, които преценяват характеристиките на дадена фигура според вида й.

— Смяташ се за голям умник, не е ли така? — предизвика го Салдур.

— Не, Ваша милост — отвърна Мерик. — Умен е човекът, който натрупва богатство с продажба на пресъхнали крави, обяснявайки как спестява на фермерите усилието да стават рано, за да ги доят. Аз не съм умен, аз съм гений.

Тук Гай се намеси:

— Регенте, при последната ни среща споменах решение за проблема с националистите. Ето го пред теб. Господин Мариус се е погрижил за всичко. Само очаква одобрението от регентите.

— И определено заплащане — добави Мерик.

— Шегуваш се — Салдур рязко пристъпи към стража. — Националистите вилнеят на север. Завзеха Килнар. Само на мили от Ратибор са. Около Зимния фестивал вече ще са тук. Имам нужда от идеи, алтернативи, решения — не някакъв си непочтителен хвалипръцко!

— Имате някои интересни идеи, Ваша милост — продължи със спокоен глас Мерик, като че Салдур не е продумал. — Импонират ми възгледите ви за централизирана власт. Ползите от стандартизацията за търговията, законите, земеделието, дори ширината на пътищата, са очевидни. Показва яснота на мисълта, която не бих очаквал да открия от възрастен епископ.

— Как би могъл да знаеш каквото и да било за…

Мерик вдигна ръка.

— Веднага бих желал да изтъкна, че начините ми на сдобиване с информация са поверителни и не подлежат на обсъждане. Факт е, че зная. И нещо повече — одобрявам. Съзирам потенциала в тази Нова империя, която издигате. Може да се окаже нужното на света ни решение, което ще го избави от дребнавите конфликти, орисали обикновените хора на безизходна бедност. Ала понастоящем всичко това е само мечта. Ето къде е моята роля. Ще ми се да бяхте попаднали на мен по-рано. Щях да ви спестя срама и проблема с Нейно Високопреосвещенство.

— Тя е резултат от допусната от моя предшественик грешка. Архиепископът плати за нея с живота си. Аз спасих ситуацията.

— Зная. Някакъв си идиот на име Ръфъс трябвало да убие митичния звяр и с това да се докаже като Наследник на Новрон, в чийто вени тече кръвта на Марибор. Само дето Ръфъс бил разкъсан, а околностите — изпепелени. Всичко, с изключение на младо момиче, което успяло да убие звяра; и то пред очите на дякон от църквата. Ала вие сте прав. Вината не е била ваша. Вам е хрумнала блестящата идея да я използвате като марионетка — девойка, така засегната от загубеното, че си изгубила и ума. Решението ви е да я скриете дълбоко в дебрите на двореца и да се надявате, че никой няма да забележи. Междувременно двамата с Етелред повеждате кампания за завладяването на цял Аврин, пращайки силите си на север, докато националистите навлизат от юг. Брилянтно. Трябва да призная, истинско чудо е, че изобщо сте се свързали с мен.

— Не ми е особено смешно — рече Салдур.

— Така и трябва да бъде. В момента крал Олрик Меленгарски е задвижил планове да се съюзи с националистите, което ще ви принуди да воювате на два фронта. Също така усилено се опитва да привлече и Трент.

— Знаеш това?

— Това ми е работата. Срещу богатствата на Делгос и мощта на Трент, крехката ви империя, водена от малоумна императрица, ще се срине тъй бързо, както и се въздигна.

— Вече впечатлен ли си? — попита Гай.

— И какво искаш от нас да направим, за да предотвратим този надвиснал катаклизъм?

Мерик се усмихна:

— Да ми платите.

* * *

Богоравната императрица Модина Новронска, владетел на Аврин, висш духовник на нифронската църква, бе просната на пода и хранеше Ред от купичката си, който лочеше и изразяваше благодарността си, сипейки лиги върху роклята й. Отпусна муцуна на коляното й и лениво потупа камъните с опашка. Императрицата се сви край кучето и положи глава върху хълбока му. Амилия се усмихна. Бе окуражена да види Модина да общува с нещо, каквото и да е то.

— Незабавно разкарайте това противно животно и я вдигнете от пода!

Амилия подскочи и ужасена се огледа. Регент Салдур влизаше в кухнята, придружаван от злобно усмихнатата Едит Мон. Амилия не можеше да помръдне. Неколцина миячки се втурнаха към императрицата и нежно я изправиха на крака.

— Представи си само! — той продължи да крещи, докато прислужничките изглаждаха роклята на императрицата. — Ти — изръмжа регентът, посочвайки към Амилия. — Това е твое дело. Трябваше да се сетя. Какво можех да очаквам от назначението на някаква си уличница да се грижи за… за… — той замлъкна, гледайки Модина с вбесено изражение. — Поне предшествениците ти не я караха да се въргаля с животни!

— Ваша милост, Амилия беше… — поде Ибис Тинли.

— Млък, шкембо! — сопна се Салдур, сетне отново насочи поглед към Амилия. — Задълженията ти към императрицата приключиха. Както и работата ти в този дворец.

Регентът направи знак на пазача и каза:

— Разкарай я.

Пазачът се приближи към Амилия, отбягвайки да я гледа в очите.

Амилия дишаше накъсано и осъзна, че започва да трепери от приближаването на войника. Макар да не беше от ревливите, сега усети как сълзите започнаха да се стичат по бузите й.

— Не — каза Модина.

Изречена слабо, почти като шепот, думата вцепени всички присъстващи. Един от готвачите изтърва метален капак, който гръмко изтрака на пода. Всички се взираха. Регентът се обърна изненадано и започна да обикаля императрицата, изучавайки я с интерес. Погледът на момичето бе фокусиран и предизвикателен. Салдур премести очи от нея на Амилия и обратно. Наклони глава настрани, сякаш решаваше някаква загадка. Войникът стоеше неловко, най-сетне Салдур го освободи:

— Както императрицата заповяда — рече той, без да откъсва поглед от Модина. — Изглежда съм бил леко прибързан в преценката си за…

Той погледна към секретарката.

— Как ти е името?

— Ам… Амилия.

Салдур кимна, сякаш одобряваше правилен отговор.

— Техниките ти са необичайни, ала резултатите са неоспорими.

Регентът отново погледна към Модина, която стоеше, заобиколена от прислужници, отдръпнали се при приближаването му.

— Тя определено изглежда по-добре. Цветът й е по-добър. Бузите й — той посочи към лицето на императрицата — са налети.

Той кимаше, сетне скръсти ръце и като изрази одобрението си с глава още веднъж, рече:

— Много добре, оставаш на позицията, защото изглежда това допада на Нейно Високопреосвещенство — регентът се обърна и се отправи към изхода. — Вече бях започнал да си мисля, че е няма — додаде през рамо.

Глава 7
Бижуто

Ариста винаги бе гледала на себе си като на опитен ездач. Повечето дами изобщо не бяха помирисвали седло, а тя яздеше от малка. Аристократите се присмиваха, баща й се мръщеше, ала нищо не можеше да я разубеди. Обожаваше свободата на развелия косите й вятър и синхронизацията на ударите на сърцето с тези на копитата. Бе възнамерявала да впечатли крадците с разширените си познания за ездата. Смяташе, че ще бъдат възхитени от познанията й.

Бе се лъгала.

Ройс й намери буйна сива кобила, с която да заменят изискания й бегач. Откакто бяха напуснали Шеридън, крадецът непрекъснато ги прекарваше през пресечен терен, потоци, повалени дънери — и често в тръс. Стиснала до побеляване юздите, Ариста се налагаше да използва цялото си налично умение, само за да се задържи на коня. Стопиха се илюзиите за комплименти относно умелата й езда; остана само мъглявата надеждица, че отвратителният ден ще мине, без тя да се унижи. Чисто физическата болка от падането също бе включена в молитвите за отбягване.

След напускането на университета се отправиха на юг, следвайки пътеки, за които само Ройс си знаеше. Преди разсъмване бяха пресекли горните притоци на Галевир и тръгнаха по дигата на другия бряг. Бодливи храсталаци ги перваха весело. Невидяни ями изненадваха конете; Ариста изпищя веднъж, когато конят й направи неочакван скок над една такава. Мълчанието на спътниците беше само добавка към нейното унижение. Ако беше мъж, щяха да кажат нещо.

Започнаха да се изкачват по стръмнини — под такъв ъгъл, че животните им започнаха да дишат тежко и хрипливо, от време на време изръмжавайки от усилие. Най-сетне се озоваха на хребета. Ариста посрещна хладното утро на върха на Сенонските възвишения.

Сенонските хълмове представляваха разположено нависоко пусто плато от оголена скала и оскъдна растителност. Неспиран от препятствия, погледът спокойно можеше да се шири във всички посоки. Копитата чаткаха гръмко връз гранита. Най-подир Ройс спря. Плащът му шумолеше в утринния бриз. На изток изгревът надничаше иззад мъгливите дънморски гори. От тази височина гората приличаше на синьо езеро, протягащо се към заслепяващото слънце. Принцесата знаеше, че отвъд се намират река Нидвалден, Парталоренските водопади и Авемпарта. Ройс прекара няколко минути във взиране на север и тя се зачуди дали елфическите му очи могат да видят кулата от това разстояние.

Непосредствено пред тях и на югозапад лежеше уорриковата провинция на Чадуик. По подобие на всичко останало, намиращо се на запад от хълма, тя все още бе потопена в мрачина. Долу ниско в долината слънцето едва сега щеше да обагря хоризонта. Всичко би изглеждало миролюбиво, свит по леглата преди първи петли свят, ако не бяха стотиците проблясващи светлинки.

— Лагерът на Бректън — рече Ейдриън. — Северната имперска армия изглежда не се придвижва с добра скорост.

— Ще се спуснем преди Амбърските възвишения, сетне ще преминем отново на пътя на голяма дистанция от Бректън — обясни Ройс. — Кога смяташ ще са в Колнора?

Ейдриън потърка наболата си брада:

— Три, вероятно четири дни. Такава огромна войска се движи изключително бавно; а съм и убеден, че Бректън не е във възторг от заповедите. Най-вероятно се влачи умишлено, очаквайки анулирането им.

— Звучиш, сякаш го познаваш — рече Ариста.

— Не сме се срещали лично, но съм се бил под ръководството на баща му. Сражавал съм се срещу него и когато служех в армията на крал Арманд в Олбърн.

— В колко армии си служил?

— Твърде много — сви рамене Ейдриън.

Продължиха, борейки се с безмилостен вятър, шибащ ги в лицата и накарал очите им да се насълзят. Ариста беше привела глава, наблюдавайки как копитата на коня внимателно подбират път из покритата с лишеи скала. Здраво притискаше наметката към врата си. Неизсъхналата от предния ден влага, потта и вятъра обединиха усилия в старанието си да я накарат да затрепери. Навлизането сред дърветата положи началото на бавно слизане и на животните отново се наложи да полагат усилия. Този път на принцесата се наложи да се наведе силно назад, почти до конските бутове, за да запази равновесие.

Времето бе по-хладно, ала и крачката им беше по-бърза, изискваща повече усилия. Накрая, няколко часа след превалянето на обеда, спряха край брега на малко поточе, където конете подкрепиха силите си със студена вода и тучна трева. Ройс и Ейдриън грабнаха раници и започнаха да събират дърва. Изтощената Ариста можа само да приседне. Краката и гърбът я боляха. Насекоми и клонаци се бяха заплели в косата й. Очите й гледаха в нищото, фокусирането изискваше прекалено много усилия.

В какво се забърках? Изобщо дали ми е по силите?

Намираха се под Галевир, на имперска територия. Беше се хвърлила насред пламъците, вероятно не особено остроумно. Олрик щеше да побеснее при откриването на липсата й. Можеше само да си представя реакцията на Ектън. Ако я хванеха…

Прекъсна мислите.

Това не ми помага.

Насочи вниманието си към придружителите.

Както по време на ездата, двамата запазиха мълчание. Ейдриън разседла конете и леко ги изчетка; през това време Ройс накладе огън. Бе забавно да ги наблюдава. Безмълвно си подхвърляха чанти и разни принадлежности. Ейдриън наслуки метна брадва, Ройс я хвана тъкмо навреме, за да нацепи дърва. Крадецът тъкмо бе приключил с огъня, когато партньорът му вече носеше съд с вода. За живялата сред бъбриви слуги и дрънкащи благородници Ариста такова мълчание изглеждаше странно.

Ейдриън наряза морковляци и ги изсипа в очуканата съдина над огъня.

— Готова ли сте да се насладите на най-вкусната гозба, която някога сте опитвали, Ваше Височество?

Искаше да се изсмее, ала и това изискваше твърде много сили. Наместо това рече:

— В Есендън има трима главни и осемнадесет помощник-готвачи, които биха оспорили това ти твърдение. Цял живот усъвършенстват уменията си да приготвят сложни ястия. Би се изумил от менютата на пиршествата, на които съм присъствала — от екзотични подправки до ледени скулптури. Силно се съмнявам, че ще успееш да ги надминеш.

Боецът само се подсмихна:

— Може — отвърна той, докато се мъчеше да нареже осоленото свинско на правилни кубчета, — ала ви гарантирам, че тази манджа ще ги посрами до един.

Ариста извади перлената четка от висяща на хълбока й торба и се отдаде на напразни усилия да приведе прическата си в ред. Убедила се в невъзможността на тази задача, принцесата загледа как Ейдриън сипва месото в бълбукащия бульон. Вдигналите се от огъня пепел и парчета клонки също паднаха в съда.

— Майсторе, в тенджерата ти се сипят отломки.

Ейдриън се ухили:

— Винаги се случва. Нищо не може да се направи. Просто внимаваш да не дъвчеш прекалено силно, за да не си счупиш зъб.

— Великолепно — тя се обърна към Ройс, който преглеждаше конските копита. — Днес преминахме голямо разстояние, нали? Не мисля, че някога съм пътувала толкова бързо. Налагаш унищожително темпо.

— Първата част беше върху лош терен — обясни крадецът. — След като се нахраним, ще е по-бързо.

— След като се нахраним? — сърцето на Ариста се сви. — Не спираме за нощувка?

Ройс вдигна глава към небето:

— До здрач има още часове.

Очакват да се кача отново на седлото?

Тя не бе сигурна дали може да се изправи, камо ли да язди. Можеха да си мислят каквото си щат — тя бе приключила с ездата за деня. Нямаше причина да се движат толкова бързо, нито през такъв отвратителен терен. Не разбираше защо Ройс подбира подобен маршрут.

Гледаше как Ейдриън налива отвратителната си супа в калаена купичка и й я подава. На повърхността плуваше мазнина, из която се плацикаха зелени меса, овкусени с прах и дървесна кора. Със сигурност това бе най-лошото нещо, което някой някога й бе давал да яде. Държейки купичката с две ръце, кривейки лице, на Ариста се щеше да беше яла повече от месния пай в Шеридън.

— Това… яхния ли е? — попита тя.

— Той обича да я нарича така — тихо се изсмя Ройс.

— Това е ястие, което научих от Тракия — обясни Ейдриън, потънал в спомени. — Тя готвеше много по-добре от мен. Тя правеше нещо с месото… не, не е яхния. Всъщност е варено осолено свинско със зеленчуци. Не се получава бульон, обаче водата отнема гранясалия вкус на солта и омекчава месото. Пък и е горещо. Доверете ми се, ще ви хареса.

Ариста затвори очи и повдигна купичката до устните си. Ухаеше прекрасно. Преди да се усети, вече беше омела чинията, като ядеше тъй бързо, че за малко не си изгори езика. Секунди по-късно обираше дъното с парче хляб. Огледа се за още и с разочарование установи, че Ейдриън вече почиства тенджерата. Легнала в тревата, принцесата въздъхна доволно от разливащата се по тялото й топлинка.

— Ледени скулптури, а? — изкикоти се готвачът.

Яденето вля нови сили у Ариста. Продължиха пътуването по сравнително равна земя. Ройс ги водеше с цялата възможна бързина, без да спира да се огледа или да се консултира с карта.

Минаха много часове и Ариста вече не можеше да определи къде са. Нито се интересуваше. Храната стана само спомен и принцесата още веднъж се намери на ръба на изтощението. Яздеше приведена, отпуснала глава върху шията на коня, потъвайки в откъслечна дрямка. Сън и реалност се смесиха, будеше се паникьосана, убедена, че лети в пропаст. Най-сетне спряха.

Бе мрачно и студено. Земята беше влажна, Ариста затрепери за пореден път днес. Спътниците й отново защъкаха мълчаливо. Ала този път, за огромно нейно разочарование, не накладоха огън, а вместо гореща супа, получи къс пушено месо, няколко сурови моркова, четвърт глава лук и къшей сух хляб. Седнала на влажната трева, усещайки как роклята й бързо подгизва, принцесата изяде всичко, без да се замисля.

— Не трябва ли да издигнем заслон? — с надежда запита тя.

— Няма да вали — заяви Ройс, след като хвърли поглед към небето.

— Но… — с шок тя видя как той хвърля платнище върху тревата.

Възнамеряват да спят на земята, без дори да издигнат палатка!

Ариста имаше три прислужници, които й помагаха при преобличане. Те я къпеха и й решеха косата. Слуги оправяха възглавниците и носеха топло мляко преди сън. Редуваха се да поддържат камината, тихо добавяйки нови дърва нощем. Спането в каретата бе неудобство, спането на твърдата койка в университета бе мъчение; ала това беше чиста лудост. Даже селяните си имаха колиби.

Принцесата се уви плътно в наметката си.

Дали изобщо ще ми дадат одеяло?

Изцедена, тя апатично струпа купчина листа, които да й послужат за матрак. Отпускайки се отгоре им, чу как пропукват под тежестта й.

— Почакайте — рече Ейдриън, носейки вързоп. Оказа се импрегнирано платнище. — Трябва да направя повече от тези. Смолата не позволява на водата да се просмуква.

Той й подаде и одеяло.

— Впрочем зад онези дървета има удобна просека, ако ви се наложи.

От какъв зор ми е изтря…

— О — рече тя и съумя да кимне. Със сигурност скоро щяха да се озоват в някой град. Можеше да почака дотогава.

— Лека нощ, Ваше Височество.

Тя не отговори. Ейдриън се отдалечи на няколко крачки и си спретна ложе от борови клонки. Тъй като нямаха палатка, не й оставаше нищо друго, освен да спи с роклята, което я оставяше пленница в задушаващия корсет. Принцесата разпъна платнището, свали обувки и легна, загръщайки се плътно в одеялото. Макар и изтормозена, упорито отказваше да го покаже. В крайна сметка за жените от простолюдието това бе ежедневие. Значи и тя можеше да се справи. Това беше благородна мисъл, ала предлагаше малка утеха.

Още щом затвори очи, чу лекото жужене. Мракът я лишаваше от зрение, ала звукът не можеше да бъде сбъркан: комари. Един я целуна по бузата и тя го размаза, сетне се зави презглава. Ала така оголи стъпалата си. Свивайки се, тя подири закрила под вълнения щит. Стегнатият корсет правеше дишането истинско предизвикателство, а на всичкото отгоре мъчително поетият въздух бе напоен с конския аромат на одеялото. Ариста не можа да се противопостави на обзелото я чувство за безсилие; от стиснатите й очи потекоха сълзи.

Какво ли ме беше прихванало? Не мога да го направя. Велики Марибор, каква съм глупачка. Все си мисля, че мога всичко. Мислех си, че умея да яздя — пълна заблуда. Мислех се за смела — а само ме вижте. Мислех си, че съм по-добра от останалите — а съм идиотка!

Какво разочарование бе тя за близките си. Трябваше да послуша баща си и да помисли за доброто на кралството, встъпвайки в брак с могъщ принц. Сега, след като бе заклеймена като вещица, никой не я искаше. Олрик бе рискувал и я бе назначил за посланик. Провалът й бе обрекъл кралството. И сега това пътуване — това омерзително пътуване — беше поредната колосална грешка.

Утре тръгвам към дома. Ще помоля Ройс да ме отведе обратно в Медфорд и ще подам оставка. Ще остана да гния в кулата си, дордето империята не ме отведе на бесилото.

Сълзите продължаваха да се стичат по бузите на притиснатата под огромната тежест на одеялото принцеса. Накрая сънят милостиво отне съзнанието й.

* * *

Събудиха я птичите песни.

Ариста отвори очи и видя слънцето да наднича из зеления листен балдахин. Върху златистите лъчи танцуваха пеперуди. Светлините се пречупваха в повърхността на езерото тъй спокойно и ведро, сякаш небето бе полегнало върху земята. Нежна мъгла се плъзгаше върху кристалните води. Заобиколено от засиялите дървета, папур и цветя, езерцето бе съвършено — най-красивото нявга съзирано от нея нещо.

Това пък откъде се взе?

Ройс и Ейдриън все още спяха под намачканите одеяла, оставяйки я насаме с приказната визия. Принцесата стана тихо, страхувайки се да не наруши крехката красота. Босонога отиде до водата, опивайки се от топлината на слънцето, усърдно нагърбило се да прогони нощния мраз. Ариста се протегна, усещайки неочаквана гордост от болките на напрегнатите мускули. Приклекна и загреба вода, с която отми останките от снощните сълзи. Насред езерцето подскочи риба. Съзря я само за кратко, размахала сребриста опашка, сетне цопна обратно. Последва я друга. Възхитената девойка започна да се взира с нетърпение, наблюдавайки прелитанията им с възхитата на дете, погълнато от куклено представление.

Мъглата се вдигна. Ариста отиде да разгледа просеката, за която снощи Ейдриън й бе казал. Върна се в лагера, изяде предназначената за нея закуска, състояща се от студено свинско, сетне започна да си реши косата. После сгъна одеялото, нави платнището, прибра храната и напълни с прясна вода меховете. Оседла кобилата си, решавайки да я нарече Мистика. Едва след като Ройс ги беше отвел от полянката осъзна, че никой не бе продумал цяла сутрин.

Почти незабавно се озоваха на пътя. Това обясняваше снощната липса на огън, както и необичайния начин, по който Ройс и Ейдриън бяха облечени — в жакети и опънати панталони. Мечовете на последния също липсваха, очевидно скътани нейде из багажа. Пътувайки сред милващите я слънчеви лъчи и жизнерадостната птича песен, Ариста не можеше да разбере какво я бе тормозело миналата нощ. Все още имаше мускулна треска, ала болката носеше удовлетворение.

Не бяха изминали дълъг път, когато Ройс спря Мишка. Отряд имперски войници придружаваха четири товарни коли за зърно — големи, солидни кутии с плоски дъна. Моментално към тях се отправиха ездачи. Заплашителният им водач в лъскава броня не се представи, ала настоя да узнае техните имена, причината и целта на пътуването. Войниците му бяха наобиколили тримата пътници с насочени копия.

— Туй е мистър Евертън от село Уиндъм и неговата съпруга. Аз съм слугата му — обясни Ройс, бързо спускайки се от седлото в учтив поклон. Тонът и маниерите му бяха угоднически и формални, гласът му бе станал носов и писклив. Ариста бе удивена от сходността на звученето с един от нейните слуги. — Мистър Евертън беше… искам да кажа, е, уважаван търговец. Поели сме към Колнора, където мисис Евертън има брат, който те се надяват ще предостави вре… искам да кажа, ще го посетят.

Преди да потеглят от Медфорд, бяха обяснили версията на Ариста. В кръчмата историята бе звучала убедително. Ала тук, сред наобиколилите ги войници, принцесата се съмняваше в успеха. Дланите й се изпотиха, стомахът й се сви. Ройс продължаваше да играе ролята си майсторски, отговаряйки с женствения си гласец. Отговорите му звучаха описателни, ала бяха мъгляви що се отнася до критичните детайли.

— Вашият брат ли е в Колнора? — с груб глас се обърна офицерът към Ариста. Досега никой не й бе говорил така. Дори и заплахите на Брага бяха изречени по-любезно. Тя се помъчи да скрие емоциите си.

— Да — отвърна простичко принцесата. Помнеше заръките на Ройс да дава колкото се може по-кратки отговори с непроницаемо изражение. Бе сигурна, че войниците чуват ударите на сърцето й.

— Име?

— Винсънт Стейпълтън — моментално и уверено отвърна тя, знаейки, че офицерът търси колебание.

— Къде живее?

— На Мостова, недалеч от Хълмистия окръг — отговори Ариста. Тази реплика бе внимателно репетирана. Типично бе за съпругата на важен търговец да изтъква колко близо до богатата част на града живеят роднините й.

Сега бе ред на Ейдриън да изпълни ролята си.

— До гуша ми дойде от вас. Имението ми беше секвестирано, сега там са разквартирувани шайка бандюги като вас, дето ще ми разрушат мебелите и опикаят килима. Аз също имам някои въпросчета. Дребни, като например кога ще си получа дома обратно? — гневно изрева той. — Такова ли отношение да очаква един търговец от императрицата? Крал Етелред не се отнасяше така с нас! Кой ще ми плати за щетите?

За огромно облекчение на Ариста, офицерът промени поведението си. Точно както се надяваха, той предпочете да не се забърква с оплаквания и ги пусна да продължат.

Подминавайки колите, принцесата бе отвратена от гледката, която се разкриваше през пролуките в задните врати. Колите не водеха военнопленници, а елфи. Покрити с мръсотия, бедните създания бяха натъпкани тъй нагъсто, че трябваше да стоят прави в подскачащите коли. Имаше мъже, жени и деца, всички подгизнали от пот заради горещината. До ушите на Ариста достигнаха приглушени викове. Стоящите по-близо до решетките протягаха ръце, молейки за вода. Гледката бе тъй противна, че принцесата забрави обзелия я само допреди секунди страх. Сетне внезапно осъзна нещо и се огледа за Ройс.

Той стоеше на няколко фута от нея, хванал юздите на Мишка. Ейдриън го беше хванал здраво за ръката и шепнеше в ухото му. Не можеше да чуе какво си говорят, но се досещаше. След няколко напрегнати момента продължиха към Колнора.

* * *

Мракът щедро бе осигурил на улиците нова настилка от сенки. Карети профучаваха, гръмко трополейки по калдъръма. Фенерджиите изпълняваха вечерните си задължения, криволичейки по улиците. В прозорците на ближните сгради оживяваше светлина; иззад завесите се мяркаха призрачни силуети. Магазинерите удряха ключ, а собствениците на колички покриваха артикулите си.

— Още колко? — попита Ейдриън. Двамата с Ройс се бяха преоблекли в обичайните одеяния. Боецът отново носеше мечовете си. Ариста бе свикнала да ги вижда така, но промяната във вида им и непрестанното надничане на Ройс през прозореца я държаха на нокти.

— Скоро — отвърна Ройс, продължаващ да се взира към улицата.

Тримата чакаха в странноприемница „Царствената лисана“, най-евтиното от петте места за нощувка в Хълмистия окръг. При пристигането им Ройс още веднъж бе влязъл в ролята на слуга, наемайки две стаи — една стандартна и една малка. Ловко бе избегнал въпросите за багажа и вечерята. Гостилничарят не бе настоявал.

След като се качиха, Ройс държеше да останат заедно в стандартната стая. Ариста забеляза кратка пауза след като бе казал това, сякаш бе очаквал протести. Това я развесели, тъй като идеята да сподели удобна стая бе далеч по-добра от досегашните условия. Ала принцесата неохотно призна пред самата себе си, че само седмица по-рано би била възмутена.

Дори и стандартната стая бе луксозна в сравнение с повечето странноприемници. Матраците бяха пълни с перушина, чаршафите бяха чисти, възглавниците меки, а юрганите — тежки. Имаше огледало, в което човек да се огледа в цял ръст, огромен скрин, писалище с прилежащ стол, както и малко помещение с леген за миене и нощно гърне. В стаята имаше камина и лампи, ала Ройс не ги запали, оставяйки единствено светлината от улицата да хвърля удължени карирани петна по пода.

След като вече не се намираха на пътя и бяха сред по-познати места, принцесата даде воля на любопитството си.

— Не разбирам. Какво правим тук?

— Чакаме — отговори Ройс.

— Какво?

— Не можем просто така да нахлуем в националистическия лагер. Нужен ни е посредник; човек, който да уреди среща — обясни Ейдриън. Бе седнал на писалището и мракът бе изтрил повечето от чертите му.

— Не съм пращала съобщения. Пропуснала ли съм нещо?

— Не сте, ала въпреки това съобщения са били пратени — спомена крадецът.

— Ройс е нещо като знаменитост по тези места — каза й Ейдриън. — Дойде ли в града…

Партньорът му многозначително се прокашля.

— Добре де, не точно знаменитост. Но със сигурност е добре известен. Убеден съм, че приказките са започнали още в мига на пристигането му.

— Значи сме искали да бъдем видени?

— Да — рече Ройс. — Ала не само Диамантът е наблюдавал портата. Някой следи прозореца ни.

— Не е Черен диамант? — попита Ейдриън.

— Твърде е тромав. Подходящ е за такава деликатна работа, колкото товарен кон. В Диаманта биха му се изсмели, ако кандидатстваше.

— Черният диамант не е ли гилдия на крадци? — попита принцесата. Двамата кимнаха.

Макар и тайна организация, Диамантът бе добре известен. Понякога Ариста чуваше да се споменава това име из двора и на съвещанията. Високомерните благородници винаги говореха за тях с презрение, дори и когато се възползваха от услугите им. Черният пазар бе под контрола на въпросната организация, в състояние да достави всичко всекиму — срещу съответната сума, разбира се.

— Може ли да те види?

— Не — освен ако не е елф.

Ейдриън и Ариста се спогледаха, чудейки се дали казаното е шега. Боецът стана и се присъедини до Ройс на прозореца.

— Онзи край стълба, дето е поставил ръка върху дръжката на меча? Дето се поклаща? Това е имперски войник, ветеран от челните разузнавателни отряди.

Ройс изненадано погледна към спътника си.

Светлината от улицата проблесна върху зъбите на Ейдриън, оголили се в усмивка:

— Начинът, по който си променя тежестта, е техника, целяща да предпази войниците да не им се подбиват краката. Късият меч е стандартно въоръжение за лековъоръжен разузнавач, а ръкавицата му е хрумка на крал Етелред, който настоява всички негови войници да ги носят. Тъй като Етелред вече служи на Новата империя, този лудак долу ще да е имперковец.

— Не си се шегувал за служенето в много армии — отбеляза Ариста.

Боецът сви рамене.

— Бях наемник. Така оцелявах. Служех навсякъде, където плащаха добре — Ейдриън зае старото си място на писалището. — Дори командвах някой и друг полк. Веднъж получих медал. Ала само няколко години след сражаването ми на страната на дадена армия, се налагаше да се бия срещу нея. Не е забавно да убиваш стари другари. Така че работех далече. Озовах се в Калис, сражавайки се за Тенкините.

Ейдриън поклати глава.

— Може да се каже, че това беше падението ми. Знаеш, че си…

Прекъсна го почукване. Ройс безмълвно прекоси стаята и застана до вратата, а Ейдриън я отвори. Отвън стоеше безпризорно хлапе.

— Добър вечер, господа. Присъствието ви е желано в стая двадесет и трета — весело рече то, сетне докосна с палец челото си и се отдалечи.

— Тук ли я оставяме? — попита Ейдриън.

Ройс поклати глава:

— Идва с нас.

— Трябва ли да говорите, все едно ме няма? — попита Ариста, ала раздразнението й бе само преструвка. По лицето на Ройс можеше да разбере сериозността на ситуацията и не възнамеряваше да се меси. Намираше се в тила на врага. Ако я заловяха, съдбата й не бе особено сигурна. Опиташе ли да настоява за дипломатически статус, признаването му от Новата империя бе под въпрос. Откупването й от Олрик в замяна на покорството му не бе изключено — както не бе изключена и публичната екзекуция.

— И ще влезем просто така? — скептично попита Ейдриън.

— Да, нуждаем се от помощта им. Когато човек проси, най-добре да потропа на предния вход.

Бяха отседнали в стая номер деветнадесет, тъй че не трябваше да прекосят голямо разстояние. Двадесет и трета стая бе удобно изолирана. В този коридор нямаше други стаи, само стълбище, вероятно отвеждащо към улицата. Ройс потропа трижди, добавяйки след кратка пауза още две почуквания.

Вратата се отвори.

— Заповядай, Дъстър.

Тази стая бе по-голяма и по-луксозна, осветена от полилей. Не се виждаха легла. На срещуположната страна имаше две врати, несъмнено отвеждащи към спалните помещения. Тъмнозелен дамаск покриваше стените, целият под се бе загърнал под дебел килим — с изключение на мраморната камина. Четири високи прозореца, обрамчени с кадифени завеси, красяха друга стена. В стаята имаше украсени мебели, но по-интересен бе стоящият в средата на помещението съсухрен мъж с хлътнали бузи и обвинителен взор. Двамина стояха край него, а други двама изчакваха в близост до входа.

— Седнете — рече гърчавият. Самият той остана прав. — Дъстър, позволи ми да премина директно на въпроса. При последната ти визита не казах ли изрично, че не си добре дошъл?

Ройс не отговори.

— Тогава проявих необичайно търпение, ала виждайки завръщането ти, вероятно любезността не е най-подходящият начин да се общува с теб. Имаш моите уважения, но в качеството си на първи офицер не мога да ти позволя да се разхождаш нагло из града, след като веднъж си бил предупреден.

Той поспря, но тъй като и сега не последва реакция от страна на Ройс, продължи.

— Ейдриън и принцесата могат да напуснат. Всъщност дори настоявам дамата да го стори, тъй като смъртта на благородничка ще усложни нещата. Да приема ли, че Ейдриън ще откаже?

Ейдриън хвърли поглед към партньора си, който не отвърна на жеста. Сетне боецът сви рамене:

— Не бих пропуснал шоуто.

— В такъв случай, Ваше Височество… — мъжът посочи с широк жест вратата. — Ще ви помоля да се върнете в стаята си.

— Оставам — заяви Ариста. Само две думи, ала изречени с пълната увереност на принцеса, свикнала да получава своето.

Гърчавелът присви очи.

— Да я придружа ли, сър? — със заплашителен тон предложи един от стоящите край вратата.

— Само да си я докоснал, срещата ще свърши зле — тихо рече Ройс.

— Среща? — кльощавият се изсмя. — Това не е среща, това е възмездие. И със сигурност ще свърши зле.

Погледна отново към Ариста.

— Чувал съм за вас. Доволен съм да видя, че слуховете са верни.

Ариста си нямаше и представа за какво говори той, ала не й допадна някакъв главорез да знае за нея. Одобрението му бе дори още по-притеснително.

— Ала хората ми все пак ще ви ескортират — той плесна с ръце. Двете врати към спалните моментално се отвориха, за да изсипят множество въоръжени мъже. Идентичното се случи и с вратата, от която бяха влезли.

— Тук сме да видим Бижуто — тихо рече Ройс.

Физиономията на скелета моментално се промени. Ариста гледаше как лицето му за частица от секундата изразява последователно объркване, подозрение и любопитство.

Гърчавелът прокара костелива ръка през рядката си руса коса.

— И какво те кара да мислиш, че Бижуто ще иска да те види?

— Защото ще извлече добра печалба.

— Бижуто си има достатъчно.

— Не такъв тип печалба. Я кажи, Прайс, от колко време са новите пазачи край портите? И като стана дума за това, откога Колнора има порти? Колцина като тях кръжат из града? — Ройс се облегна и сключи ръце около коляното си. — Трябваше да бъда спрян в мига, в който влязох в Колнора, още край Ослоуските ниви. На какво се дължи това забавяне? Защо нямаше наблюдатели край Бернумския мост? Нима остаряваш, Прайс? Или имперковците вече командват парада?

Сега бе ред на слабоватия мъж да мълчи.

— Диамантът надали е особено доволен от перченето на Новата империя. Преди царувахте необезпокоявани, Бижуто имаше свобода. Ала вече не. Сега трябва да дели. Диамантът бе изтласкан в сенките, а новият стопанин, узурпирал чуждата къща, протяга крака към буйния огън. Кажи на Космос, че съм тук да разреша това проблемче.

Прайс изгледа Ройс, сетне за миг хвърли поглед към Ариста. Кимна и се изправи.

— Естествено, ще останете тук до връщането ми.

— Че защо не? — отбеляза Ейдриън, очевидно незасегнат от натрупалото се в стаята напрежение. — Тази стая и без това е много по-луксозна от нашата. Онуй там орехи ли са?

По време на разговора и последвалото отсъствие на Прайс, Ройс не помръдна. Четирима мъже, кой от кой по-заплашителни на вид, не го изпускаха от очи. Изглежда имаше сражение на волята, всяка страна очаквайки другата да трепне. Ейдриън пък безгрижно крачеше из стаята, разглеждайки картините. Накрая си избра един фотьойл с табуретка за крака, разположи се и захрупа ядки.

— Екстра — промърмори с пълна уста той. — Защо и в нашата стая нямаше такива условия? Някой иска ли?

Не му обърнаха внимание. Той не се впечатли особено и изсипа нова шепа орехи в устата си.

Накрая Прайс се върна. Бе отсъствал доста време — или поне така се бе сторило на търпеливо изчакващата Ариста. Бижуто се бе съгласил на среща.

Пред странноприемницата ги чакаше карета. Ариста се изненада да види двамата си спътници да предават оръжията си, преди да се качат. Прайс се качи при тримата в купето, а още двама от гилдията седнаха до кочияша. Поеха две пресечки на юг, сетне свиха на запад и поеха по хълма, прекосявайки Търговската арка към Лангдънския мост. През отворения прозорец Ариста слушаше звука на колелетата и подковите по калдъръма. Срещу й стоеше изпитото лице на Прайс, чиито пръсти бяха прекалено дълги, а очите — прекалено хлътнали.

— Изглежда се справяш добре в последно време, Дъстър — рече, свил неловко ръце в скута си, подобно на опитващ се да бъде цивилизован чакал. — Поне клиентелата ти е по-добра. Ала се носят слухове, че Меленгар не е най-добрата инвестиция в днешно време. Не се обиждайте, Ваше Височество. Целият Диамант — в това число и аз самият — държи вашата страна, но като бизнесмен човек трябва да погледне фактите.

Той се ухили и й кимна. Ариста му върна усмивката.

— Слънцето ще изгрее утре, господин Прайс. Това е факт. Ти имаш лош дъх и вониш на конски фъшкии. Това също е факт. Ала посочването на победител от войната е само въпрос на преценка, а аз изобщо не вземам под внимание твоята.

Прайс вдигна вежди.

— Тя е посланик и е жена — каза му Ейдриън. — По-малко ще бъдеш накълцан, ако се дуелираш с Пикъринг. И също така тогава ще имаш по-голям шанс за успех.

Офицерът на гилдията продължи да се усмихва и кимна. Ариста не беше сигурна дали това изразяваше одобрение или обида — такова бе лицето на крадеца.

— Кого точно ще видим, или е тайна?

— Космос Себастиан ДеЛур, най-богатият търговец в Аврин — отвърна й Ройс. — Син на Корнелиус ДеЛур от Делгос, вероятно най-богатият човек на света. Тяхното семейство владее по-голямата част от търговията, заемайки пари на благородници и бедни. Той ръководи Черния Диамант и бива наричан Бижуто.

Ръцете на Прайс леко потрепнаха.

Каретата пое по дълъг частен път, изкачващ се по Бернумските височини, надигнали се над близката река. Масивна порта, широка колкото три градски улици, отделяше имението на ДеЛур. Тя се отвори при приближаването им. Облечени в елегантни униформи пазачи стояха мирно, докато чиновник с бели ръкавици и напудрена перука записваше посетителите. Сетне каретата продължи пътя си по дългия криволичещ път, обсипан с фенери. Процепи в зеленината разкриваха за миг изящни градини с каменни фонтани. На върха на хълма се издигаше великолепен дворец от бял мрамор, висок три етажа. Колонада с осемнадесет стълба оформяше главния вход, извит като полумесец, осветен от огромен полилей. Имението бе построено с цел да поразява, но вниманието на Ариста бе привлечено от масивния бронзов фонтан, украсен със статуите на три голи жени, изливащи вода от каните си.

Безукорни слуги разтвориха златните врати. Друг човек, издокаран в дълъг тъмен жакет, ги въведе във вестибюла, изпълнен с толкова гоблени и статуи, колкото Ариста никога не бе виждала на едно място. Бяха преведени до обширен вътрешен двор. Покрити с бръшлян решетъчни прозорци обграждаха тераса, украсена с множество непознати растения и още два фонтана — отново изобразяващи голи жени, само че този път по-малки и изработени от мрамор.

— Добър вечер, Ваше Височество, господа. Добре дошли в скромния ми дом.

Седнал на луксозен диван, едър мъж им поднесе горните приветствия. Не беше висок, но имаше забележително благоутробие. Изглежда навлизаше в петдесетте, косата му беше доста напреднала в оплешивяването. Бе вързал остатъка с панделка от черна коприна, оставяйки опашката да пада по тила му. Тлъстичкото му лице оставаше младо, само около очите имаше издайнически бръчици — и то само когато се усмихваше, както сега. Месата му бяха скрити под копринена роба; държеше чаша вино, заплашваща да се излее при подканването му.

— Дъстър, откога не сме се виждали, стари друже? Вече разбирам, че трябваше да те повиша до главен офицер, когато имах възможност. Това щеше да спести толкова неприятности и на двама ни. Уви, тогава нямах сегашните очи. Надявам се, че можем да загърбим неприятностите.

— Аз ги загърбих в деня, в който Хойт умря — отвърна Ройс. — Съдейки по начина на приемането ми, изглежда Диамантът не може да загърби миналото.

— Истина, истина — изкикоти се Космос. Ариста прецени, че той е от типа хора, използващи смеха като нервен тик. — Не ще ме оставиш да се измъкна безнаказано, нали? Това е добре, пазиш ме честен — поне колкото мъж с моята професия може да бъде.

Той се изкикоти отново.

— Тази легенда държи гилдията ни на ръба. Хубаво плашило си ти. Не че господин Прайс се впечатлява от това, ала негово задължение е организацията да функционира гладко. Да ти позволим да се щураш из града е като да пуснем изгладнял тигър в претъпкана кръчма. На мен като кръчмар се полага да поддържам реда.

Космос посочи към Ройс с бокала си.

— Познаваш господин Прайс само бегло, ако не се лъжа. Което е жалко. Би ти допаднал, ако се бяхте срещнали при различни обстоятелства.

— Кой е казал, че не го харесвам?

Космос се изсмя:

— Ти не харесваш никого, Дъстър, като изключим Ейдриън и госпожица ДеЛанси, разбира се. Има такива, с които се разбираш — и такива, с които не се. По самия факт, че съм още тук, мога да заключа, че не се намирам в списъка ти.

— Списък?

— Предполагам избраните ти жертви не остават за дълго сред живите.

— И двамата си имаме списъци. Имена биват добавяни и изтривани ежедневно. Изглежда Прайс ме е добавил към твоя.

— Смятай го за изтрито, друже. Кажи сега, какво би желал да пийнеш? Монтмърси? Винаги си имал склонност към най-доброто. Имам и от него в избата. Ще пратя да донесат някоя и друга бутилка.

— Отлично — отвърна Ройс.

Космос направи лек жест към прислужника си, който рязко се поклони и излезе.

— Надявам се не възразяваш срещата да се проведе в градината. Обожавам нощния въздух.

Затваряйки очи и накланяйки назад глава, той пое дълбоко въздух.

— Вече не мога да излизам така често, колкото ми се иска. Разполагай се и да чуем какво предлагаш.

Седнаха върху тапицирани пейки. Между тях и дивана на ДеЛур имаше маса, чиито крака бяха оформени като виещи се змии. Зад гърба им бълбукаха фонтаните, а нощният бриз шумолеше из листата. Нейде под тях се долавяше заплашителното бучене на река Бернум, скрита от погледа им.

— Принцесата има проблем, който ти би могъл да разрешиш. Ти от своя страна имаш проблем, който тя може да разреши — започна Ройс.

— Отлично, отлично! Началото определено ми допада. Ако беше рекъл, че ми предлагаш веднъж възникващ в живота шанс, щях да бъда леко скептичен, ала делата с взаимна полза показват, че си откровен. Харесвам това, ала ти винаги си бил безцеремонен, Дъстър. Позволяваш си да сложиш картите на масата, защото винаги ти идват великолепни карти.

Появи се прислужник с бели ръкавици като онези на чиновника при портата. Мълчаливо им наля вино, сетне се отдалечи на почтително разстояние. Космос учтиво ги изчака да отпият.

— Монтмърси е едно от най-добрите лозя; в избата ми има само най-качественото.

Ройс изрази одобрението си с кимване. Ейдриън съмнително подуши тъмночервената течност, сетне я изля в гърлото си наведнъж.

— Не е зле като за стар гроздов сок.

ДеЛур се изсмя за пореден път:

— Не си винопиец. Трябваше да се досетя. Виното не е подходяща за един воин напитка. Гибънс, донеси на Ейдриън бира от дъбовата бъчва и не махай пяната. Това вече трябва да е по вкуса ти. Та кажи сега, Дъстър, говореше за взаимопомощта?

— Твоят проблем е очевиден. Не ти допада особено Новата империя да те притиска.

— Така е. Навсякъде са. Зад всеки униформен има още трима цивилни. Кръчмари и ковачи тайно работят за имперковците и им снасят информация. В подобна обстановка е невъзможно да се ръководи гилдия като нашата. Най-притеснителното е, че има доказателства за проникнали в самия Диамант шпиони.

— Също така зная, че Дигън Гаунт е твое момче.

— Не точно.

— Добре, на баща ти. Гаунт е подкрепян от Делгос, Тур Дел Фур е столицата на Делгос, а баща ти управлява в Тур Дел Фур.

Космос се изкикоти:

— Не управлява. Делгос е република. Той само е част от триумвирата бизнесмени, избрани да ръководят правителството.

— Аха.

— Не звучиш убеден.

— Няма значение. Вашето семейство подкрепя Гаунт с надеждата той да разруши империята. Така че нещо, помогнало на Дигън, ще помогне и на вас.

— Тъй, тъй; и какво можеш да ми предложиш?

— Съюз с Меленгар. Принцесата е упълномощена да води преговори от името на брат си.

— Говори се, че Меленгар е безпомощен, на път да падне под ботуша на северната имперска армия на Белънтайн.

— Тези приказки грешат. Императрицата оттегли северната армия заради националистите. Останала е само малка част край Галевир. Войската се движи бавно, ала ще стигне в Акуеста преди Гаунт. Това ще наклони везните в полза на империята.

— И какво предлагаш?

Ройс погледна към Ариста, с което подсказа, че е неин ред да вземе думата.

Принцесата остави чашата си и събра мисли. Все още бе объркана от ездата, а изпитото на празен стомах вино бе замаяло главата й. Пое дъх и се съсредоточи.

— Меленгар все още разполага със защитни сили — започна тя. — Ако прекосим реката и навлезем в Чадуик, нищо не би могло да ни спре да продължим към Глъстън. Там маркиз Ланаклин ще събере армия от верните си васали и заедно ще се отправим към Колнора. Така ще притиснем империята от две страни — Меленгар от север и националистите от юг. Империята или ще трябва да оттегли северната войска, оставяйки столицата в ръцете на Гаунт, или да ни остави да се разхождаме необезпокоявани из северен Уоррик.

Космос не каза нищо, ала на лицето му имаше цъфнала усмивка. Отпи от бокала си и се отпусна назад, за да премисли над чутото.

— От теб се иска само да уредиш среща между Гаунт и принцесата — рече му Ройс.

— След сключването на съюз между Меленгар и националистите — продължи Ариста, — мога да се отправя към Трент. С Гаунт на прага на Акуеста и брат ми опустошаващ северен Уоррик, Трент охотно ще се присъедини към нас. С тяхна помощ Новата империя ще бъде пометена в историята, където й е мястото.

— Описвате прекрасна картина, Ваше Височество — каза Космос. — Ала по силите на Меленгар ли е да нападне? Възможно ли е Ланаклин да събере сили достатъчно бързо, за да отблъсне евентуална имперска контраатака? Предполагам ще отговорите утвърдително и на двата въпроса, ала убеждението ви няма да бъде породено от знание. За щастие, тези проблеми не ме касаят. Ще се свържа с хората на Гаунт и ще уредя срещата. Ала това ще отнеме няколко дни, а междувременно е опасно да оставате в Колнора.

— Какво имаш предвид? — попита Ройс.

— Както вече казах, страхувам се, че в гилдията има доносници. Господин Прайс ми каза, че при преминаването си през портите сте били забелязани от имперски шпиони, значи би било нереалистично да се надяваме, че посещението ви тук е останало в тайна. Предвид ситуацията, не е трудно да се отгатне целта на посещението ви. Следващата логична стъпка ще бъде елиминирането на заплахата. А ти, Дъстър, не си единственият възпитаник на Диаманта, преминаващ през Уоррик.

Очите на крадеца се стесниха; той внимателно изучаваше дебелия. Космос не каза нищо повече; изненадващо, Ройс също не настоя.

— Незабавно тръгваме — рязко каза Ройс. — Ще се отправим на юг към Ренидд, така ще се доближим до Гаунт. Ще очаквам да ни съобщиш времето и мястото на срещата до три дни. Ако на сутринта на четвъртия ден нямаме новини от теб, сами ще се отправим към него.

— Ако дотогава нямате новини от мен, значи нещо много лошо се е случило — увери го ДеЛур. — Гибънс, погрижи се да имат всичко необходимо за пътуване. Прайс, погрижи се да се измъкнат от града незабелязано и съобщи на хората на Гаунт. Да пратя ли и съобщение в Медфорд?

Принцесата се поколеба за миг:

— Не и докато не съм постигнала споразумение с Гаунт. Олрик знае плана и вече подготвя инвазията.

— Отлично — рече Космос, изправяйки се и изпразвайки бокал. — Истинско удоволствие е да се работи с професионалисти. Късмет на всинца ви, дано щастието ни се усмихне. Не забравяй да си пазиш гърба, Дъстър. Някои призраци не умират.

* * *

— Конете и оборудването ще ви чакат във ветрената мелница на Финлин на сутринта — рече им Прайс, повел ги към задната част на вътрешния двор. Дългите му кльощави крака го караха да изглежда като чучело, носещо се над поле. Забелязал, че Ариста не може да се справя с наложеното от него енергично темпо, той забави крачка. — Ала вие ще поемете с лодка по Бернум още тази нощ.

— Ще има постове на Лангдън и на Южния мост — припомни му Ройс.

— Въоръжени с арбалети и гореща смола — отвърна Прайс, ухилен. — Не се притеснявайте, погрижили сме се.

Река Бернум се зараждаше като поредица малки ручейчета, спускащи се от Амбърските и Сенонските възвишения. Те се обединяваха в бързоводна река, разсякла варовикови скали, за да оформи дълбок каньон. Сетне се хвърляше от Амбърските водопади. Падането я изтощаваше и насетне реката течеше спокойно, разделяйки града на две. Това поставяше Колнора край плавателната част на Бернум — последна спирка за пътуващите по реката стоки, вход за пътуващите към Дагастанския залив.

Ариста си почина и Прайс отново ги пришпори. Приклекнаха под тясна арка, обвита с бръшлян, минаха през тясна дървена портица и се озоваха зад имението. Там се издигаше ниска каменна стена — висока едва до пояс. Поглеждайки надолу, принцесата можа да види само мрачина, но по-надалеч проблясваха светлинки и се виждаха силуетите на постройки. Прайс ги насочи към дълго дървено стълбище.

— Съседът ни Бокант, свинемагнатът, има подемник — рече Прайс, посочвайки съседното имение. Ариста различи скрипци и кабели, свързани с огромна метална кутия. Два фенера, един на дъното и един горе, разкриваха дълбочината на спускането; разстоянието помежду им изглеждаше над сто фута. — Ала ние ще трябва да се спуснем по традиционния, макар и по-опасен, път. Старайте се да не падате. Стъпалата са стръмни, а е доста високо.

Стъпалата действително бяха смразяващи, главозамайваща криволица от дъски и греди, впити в скалата. Приличаше на дяволска главоблъсканица от дърво и ръждив метал, надаващи скърцащи звуци при стъпване отгоре им. Ариста бе убедена, че усеща как се люлеят. В главата й нахлуха спомени от срутването на кулата. Поемайки дълбок дъх, тя сграбчи здраво перилото и продължи да слиза, притисната между Ройс и Ейдриън.

На дъното имаше малък кей, където ги очакваше плоскодънна лодка. Последната леко се удряше в дъските, побутвана от движението на водите. На носа й имаше фенер, хвърлящ наоколо жълтеникаво сияние.

— Изгасете проклетата светлина, тъпунгери! — сопна се Прайс на двамата, които приготвяха съда.

Фенерът бързо бе изгасен. Очите на Ариста се приспособиха към лунната светлина. От предните си пътувания до Колнора знаеше, че денем реката е по-натоварена и от улица Гостоприемна, ала сега бе празна, миейки многобройните кейове.

Когато и последните припаси бидоха натоварени, Прайс им върна оръжията. Ейдриън си закачи мечовете, а кинжалът на Ройс потъна нейде из гънките на плаща му.

— Хайде — рече гърчавелът, стъпил с един крак на планшира, за да не се клати лодката. Гол до кръста здравеняк стоеше в средата на лодката и ги насочи към местата им.

— Кой от вас ще е на кормилото? — попита той.

— Защо не застанеш ти, Етчър? — каза Прайс.

— Не ме бива с лодките — отвърна жилавият младеж с катинарче.

— Аз ще поема руля — обяви Ейдриън.

— Благодарско за което, сър — весело рече лодкарят. — Викат ми Уоли. Няма да ти се налага много-много да го ползваш. Читаво я насочвам и с веслата, ама по течението най-харно е хич да не плякаш. Дръж я само по средата.

Ейдриън кимна:

— Това го мога.

— Естествено, сър.

Ройс помогна на Ариста да се качи на борда. Принцесата седна край Ейдриън върху захабена дъска.

— Кога нареди донасянето на провизиите? — Ройс попита Прайс, който все още бе стъпил върху лодката.

— Преди да се върна в „Лисаната“. Обичам да изпреварвам нещата — скелетът смигна. — Дъстър, сигурно помниш Етчър от последната ни среща при Лангдънския мост. Не му намирай кусури, той сам изяви желание да те отведе безопасно до мелниците, когато никой друг не пожела. Сега тръгвайте.

Прайс отвърза лодката и я тласна.

— Навий въжетата, мистър Етчър — рече Уоли, чакайки да се отдалечат, за да потопи веслата. Греблата проскърцваха тихо при всяко загребване. Лодката се плъзна по течението.

Лодкарят седеше с гръб към носа. Не се изискваха много усилия, тъй като течението ги тласкаше. Уоли използваше греблата, за да коригира посоката им при нужда, като понякога загребваше и с двете едновременно, за да поддържат скорост.

— Мътните ги взели — тихичко изруга той.

— Какво има?

— Загасиха фенера край пристана на Бокант. Ориентирах се по него. Такъв ми бил късметът, всяка нощ го оставят да свети. Използват онуй съоръжение да разтоварват лодки. Някой път баржите закъсняват и този фенер им служи за ориентир. Няма как да знаят кога ще пристигне лодка, тъй че го оставят да блещука и… а, пак светна. Изгаснал е сигурно.

— Тихо там — прошепна откъм носа Етчър. — Това не ти е разходка. Плащат ти да гребеш, не да се правиш на екскурзовод.

Ройс се взря в мрака:

— Обичайно ли е нощем да плуват лодчици по реката?

— Не, само контрабанда — отвърна сдържано Уоли и Ариста се зачуди, дали не говори от собствен опит.

— Ако не си държите устите, някой ще ни забележи — изръмжа Етчър.

— Късно — отвърна Ройс.

— Какво?

— Зад нас има поне още една лодка.

Ариста се обърна, но не можа да види нищо, освен оставената от луната бразда.

— Читави очи имаш — рече Уоли.

— Ти си този, който ги видя — каза Ройс. — Светлината не е изгаснала. Другата лодка я е засенчила при преминаването си.

— Колцина са? — поинтересува се Ейдриън.

— Шестима, и то с много по-лека лодка.

— Ще ни настигнат, нали? — попита Ариста. Ейдриън кимна:

— С лодки като тяхната има надпревари по Галевир и тук по Бернум. Никой не се състезава с черупки като нашата.

Все пак Уоли загреба по-бързо. Това, в комбинация с течението, ускори скоростта им и вятърът ги зашиба в лицата.

— Наближаваме моста Лангдън — обяви Етчър.

Ариста го видя да се издига над тях. Масивни колони от каменни блокове оформяха поддържащите моста арки високо над главите им. Едва различи извитите глави на декоративните лебеди-лампиони, откроили се връз звездното небе.

— На моста има хора — каза Ройс. — Прайс не се шегуваше за арбалетите.

Уоли погледна през рамо, сетне се вгледа любопитно в крадеца.

— Ти какво си, полубухал?

— Спри да гребеш и трай! — нареди Етчър. Уоли послушно извади греблата.

Заплуваха тихо, тласкани от течението. Осветени от лебедите, мъжете на моста скоро станаха видими дори и за Ариста. Сред тъмните води бе трудно, ала не невъзможно да се съзре лодката. Последната започна да се извива. Кимване от страна на Уоли накара Ейдриън да компенсира с кормилото и съдът отново заплува успоредно на течението.

В нощта избухна ярка светлина. Ослепително оранжево-жълто сияние обля моста някъде откъм левия бряг. Гореше склад. Сградата пламтеше, хвърляйки искрици към небосвода като циклон от светулки. По моста се разтичаха фигури, викове раздраха нощта.

— Греби! — заповяда Етчър. Уоли се зае.

Ариста се възползва от възможността да хвърли поглед назад и също видя преследващата ги лодка. Бе дълга петнадесет фута, широка едва четири. В нея имаше шестима мъже, четирима от които седяха по двойки, с весла в ръце. Един стоеше в края на кормилото, а на носа друг държеше кука.

— Струва ми се, че се канят да ни вземат на абордаж — прошепна принцесата.

— Не — отвърна Ройс. — Изчакват.

— Какво?

— Не съм сигурен, ала и не възнамерявам да узная. Отдалечи ни колкото се можеш повече, Уоли.

— Мръдни се, друже. Дай да ти помогна — каза Ейдриън на гребеца, сядайки до него. — Ариста, поемете кормилото.

Принцесата зае мястото на Ейдриън и сграбчи руля. Нямаше си представа какво да прави и реши да го държи центриран. Ейдриън запретна ръкави и като опря крака, взе едно от веслата. Ройс свали ботушите и наметалото си, оставяйки ги на дъното на лодката.

— Не прави глупости — каза му Етчър. — Все още ни предстои още един мост.

— Просто ги прекарай край Южния мост и всичко ще бъде наред — отвърна Ройс. — Господа, ако обичате, отдалечете ни от тях.

— На три — обяви Уоли. Започнаха да гребат енергично. Лодката се стрелна напред. Неподготвеният Етчър залитна назад и за малко не падна.

— Какво по… — зина той, когато Ройс се гмурна във водата. — Проклет глупак. Какво очаква да сторим, да го чакаме?

— Не се притеснявай за него — отвърна Ейдриън, гребейки ритмично. На Ариста се стори, че другата лодка се смалява, но може би си внушаваше.

— Южният мост — прошепна Етчър.

Ариста видя да бушува друг пожар. Този път док за лодки се бе подпалил и гореше като сухи подпалки. Този мост бе по-стар и не така висок, така че принцесата с лекота видя пазачите.

— Този път няма да се хванат — рече Ейдриън. — Остават по местата си.

— Тихо. Може да се промъкнем — прошепна Етчър.

Вдигнали гребла, те стояха застинали като статуи. Ариста трябваше да насочва лодката. Бързо се опита да се научи как да насочва рулят. Резултатите й се струваха нелогични. Дръпването надясно караше лодката да завие наляво. Ужасена да не сбърка, тя се концентрира да запази лодката успоредна на брега. Под моста висеше нещо странно. Приличаше на паяжина или оплетени клони. Тя тъкмо се канеше да го заобиколи, когато осъзна, че то заема цялата арка.

— Спуснали са мрежа! — рече Етчър, по-силно от нужното.

Уоли и Ейдриън загребаха в обратна посока, ала течението надделя и лодката безпомощно достигна до мрежата, завъртайки се настрани. Водата заплашваше да ги обърне.

— Издърпайте лодката до брега и не мърдайте от нея! — разнесе се вик някъде отгоре.

Спуснат от моста фенер освети опитите им да се освободят от мрежата. Етчър, Уоли и Ейдриън я сечаха с ножове, ала преди да са освободили пътя, двама имперски войници се спуснаха и заеха позиции на брега. Всеки от тях носеше арбалет.

— Спрете или ще ви убием на място — нареди най-близкият войник с груб, нетърпелив глас. Ейдриън кимна и тримата пуснаха ножовете.

Ариста не можеше да откъсне очи от арбалетите. Познаваше тези оръжия. Беше виждала войниците в Есендън да се упражняват с тях в двора. С лекота пронизваха стари поставени върху чучела шлемове, оставяйки големи дупки в метала. Тези се намираха толкова близо, че тя можеше да различи острите метални върхове на болтовете — способна да прониже броня сила, удържана единствено от малък спусък.

Уоли и Ейдриън насочиха лодката до брега. Заслизаха един по един. Ейдриън помогна на Ариста. Застанаха на сушата, Ариста и Ейдриън отпред, зад тях Уоли и Етчър.

— Свалете оръжията — нареди един от войниците, посочвайки към Ейдриън. Последният поспря за миг, премествайки поглед от единия арбалетчик на другия, преди да свали мечовете. Първият от войниците се приближи, а другият остана на разстояние, готов за изстрел.

— Как се казвате? — запита по-близкият войник.

Никой не отговори.

Войникът пристъпи и се взря в Ариста.

— Виж ти, виж ти — рече той. — Гледай какво си имаме тук, Джус. Хубаво рибе уловихме.

— Коя е тая? — попита Джус.

— Принцесата на Меленгар, оная, дето викат, че е вещица.

— Откъде знаеш?

— Познавам я. Бях в Медфорд по време на делото й.

— И какво прави тука?

— Де да знам… Какво правиш тук?

Ариста не отвърна, все така вперила поглед в масивните стоманени стрели. Изработени от желязо, изглеждаха адски остри. Рицароубийци, така ги наричаше сър Ектън.

Какво ще правят с мен?

— Капитанът ще разбере — рече войникът. — Тия също ги познавам, виждал съм ги из града — посочи към Уоли и Етчър.

— Естествено, че си ме виждал — заговори Уоли. — С години кръстосвам реката. Нищо лошо не сме направили.

— Ако наистина си бил по реката преди, трябва да знаеш, че нощем пътуването е забранено.

Уоли не каза нищо.

— Ама оня там не го познавам. Как ти викат?

— Ейдриън — рече едноименният и пристъпи напред, сякаш за да се здрависа.

— Назад! Назад! — изкрещя войникът, вдигайки арбалета си към гърдите му. Ейдриън моментално спря. — Още една крачка и ще те продупча!

— И какъв е планът? — попита Ейдриън.

— Ти и приятелчетата ти мирувайте. Ще пратим бегач да доведе патрул. Ще ви отведем при капитана. Той знае какво да прави с такива като вас.

— Надявам се да не чакаме дълго — каза им Ейдриън. — Влажният нощен въздух хич не е добър. Човек може да настине. Вие двамата май вече сте се разхремавили.

— Никаква настинка нямам.

— Сигурен ли си? Гледам, че очите и носа ти са зачервени. Ариста, ти какво ще кажеш?

— Какво? — запита принцесата, чийто ум все още бе зает с арбалетите. Чувстваше как сърцето й ще се пръсне и едва чу Ейдриън да се обръща към нея.

— Обзалагам се, че двамцата цяла нощ сте кихали и кашляли — продължи Ейдриън. — Лятната настинка е най-гадна. Нали така, Ариста?

Тя бе слисана от дрънканиците на Ейдриън и обсесията му относно здравето на войниците. Почувства се длъжна все пак да каже нещо.

— Ами… предполагам.

— Най-лошо е кихането. Не понасям да кихам.

Ариста зяпна.

— Просто млъкни — нареди войникът. Без да сваля очи от Ейдриън, се провикна към Джус. — Някой вижда ли се?

— Още не — отвърна другарят му. — Очевидно още гасят.

Ариста никога не бе опитвала това под напрежение. Затваряйки очи, се помъчи да си припомни техниките за съсредоточаване, които й бе показал Есрахаддон. Задиша дълбоко, прочисти съзнанието си и се опита да се успокои. Съсредоточи се върху заобикалящите я звуци — плискащата се река, лъхащият измежду дърветата ветрец, звуковете на жабите и щурците. Сетне бавно заглуши всеки от тях, един по един. Отваряйки очи, погледна към войниците. Виждаше ги подробно: тридневната четина по лицата им, смачканите табарди, дори ръждясалите брънки в ризниците им. Очите им издаваха нервността им и на Ариста се стори, че дори долавя миризма. Дишайки ритмично, тя се съсредоточи върху носовете им. Започна да си напява, сетне да мърмори. Гласът й бавно се усили като песен.

— Казах никакви… — войникът внезапно спря, сбръчвайки нос. Очите му започнаха да се насълзяват, раздразнено тръсна глава. — Никакви…

Още веднъж бе принуден да спре, поемайки рязко въздух. Зад него другарят му имаше подобни проблеми. Едновременно с усилването на гласа на Ариста, нарастваше и борбата им. Повдигайки ръка, тя задвижи пръсти, сякаш пишеше във въздуха.

— Казах…

Принцесата направи рязко движение с ръка и двамата кихнаха едновременно.

Моментално Ейдриън се хвърли напред и с ритник строши капачката на близкия войник. Дръпна крещящия стражник пред себе си едновременно с изстрела на другия. Болтът се заби в гръдта на войника. Силата на удара накара Ейдриън да отстъпи назад. Пусна живия си щит, взе арбалета му и простреля в гръб обръщащия се да избяга.

Ейдриън хвърли празния арбалет на земята:

— Да вървим!

Тъкмо скачаха обратно в лодката си, когато видяха тази на преследвачите да се приближава.

Тя изплува от мрака. Дългата остроноса снага вече не пореше уверено водите. Вместо това се носеше безцелно, оставила се на капризите на течението. При последващото скъсяване на разстоянието се изясни и причината за това. Дългата лодка бе празна. Дори и веслата ги нямаше.

От водата изплува тъмна фигура.

— Защо сте спрели? — смъмри ги Ройс, отмахвайки мокрите кичури от лицето си. — Щях да ви настигна.

Съзирането на телата му осигури изисквания отговор.

Ейдриън тласна лодката във водата и скочи вътре в последния възможен миг. Над главите си чуха гласове. Доразрязаха мрежата и се понесоха отново свободни. Течението, в комбинация със здраво залегналите над греблата Уоли и Ейдриън, бързо ги отнесе далеч от Колнора.

Глава 8
Хинтидар

Ариста се събуди объркана. Сънуваше, че се намира в каретата си, седнала между Саули и Есрахаддон. Само дето магьосникът имаше ръце, а Салдур беше облечен в епископските си роби. Опитваха се да налеят бренди и спореха разгорещено за нещо, ала не помнеше за какво.

Ярката светлина нарани очите й, гърбът я болеше — беше спала върху нещо твърдо. Премигна, присви очи и се огледа. Бавно си припомни къде е — все още плуваше по река Бернум. Левият й крак беше изтръпнал, раздвижването му предизвика бодлива болка. Утринното слънце сияеше бодро. Нямаше и следа от варовиковите скали, наместо това реката се виеше край обработваеми земи, нежно поклащащи се в тон с вятъра. Полетата бяха обсипани с нещо, приличащо на пшеница, макар че можеше да бъде и ечемик. Тук реката бе по-широка и се движеше по-бавно. Течение почти нямаше, така че на Уоли отново се налагаше да гребе.

— Добро утро, милейди — поздрави той.

Стоящият на кормилото Ейдриън също я приветства.

— Задрямала съм — рече тя, изправяйки се и оправяйки роклята си. — Друг успя ли да поспи?

— Аз ще спя надоле по реката — отвърна Уоли, гребейки. — След като ви закарам, отправям се към Евлин, дремвам, хапвам и гледам да кача пътници за обратно. Няма смисъл да бъхтам за нищо срещу течението.

Ариста погледна към Ейдриън.

— Малко — отвърна той. — Редувахме се с Ройс.

Сплъстената коса се виеше пред лицето й. Някъде след Шеридън бе изгубила синята си сатенена панделка. Оттогава й се налагаше да се оправя с парче сурова кожа, предоставено й от Ейдриън. Сега дори и това липсваше. Зарови пръсти в косата си и го откри заплетено. Мъчейки се да го освободи, каза:

— Трябваше да ме събудите. Щях да поема една смяна край кормилото.

— Възнамерявахме, но тогава захъркахте.

— Не хъркам!

— Напротив — отвърна Ейдриън, дъвчейки.

Принцесата се огледа. Всички, включително и Етчър, кимнаха. Тя се изчерви.

Боецът се изкикоти:

— Не се притеснявайте. Никой няма да ви държи отговорна какво вършите в съня си.

— И все пак — отвърна тя, — не подобава на една дама.

— О, ако се притеснявате за това, недейте — уведоми я Ейдриън с дяволита усмивка. — Още в Шеридън установихме, че въобще не сте префърцунена.

А колко по-добре беше, когато си мълчаха.

— Това е комплимент — бързо додаде той.

— Май не ти върви с жените? — рече Уоли, спирайки за миг, оставяйки греблата да се отцеждат връз гладката водна повърхност. — За комплиментите и прочие думам.

Ейдриън се навъси към него, сетне се обърна към принцесата с разтревожен лик.

— Наистина го казах като комплимент. Никога не съм срещал дама, която да… е, без да се оплаквате, вие…

Той спря объркано, сетне рече:

— Онзи трик беше много добър.

Ариста знаеше, че той спомена за кихането само за да заглади нещата, ала не можа да се сдържи да не изпита гордост, че най-сетне и тя бе допринесла с нещо.

— Това беше първото ми практическо приложение на ръчната магия.

— Наистина не бях сигурен дали ще го направите — каза боецът.

— Кой би си помислил, че от подобна глупост ще има полза?

— Попътувайте достатъчно с нас и ще видите, че за всичко ще намерим приложение — Ейдриън протегна ръка. — Сирене? Много го бива.

Тя прие предложеното и му се усмихна, ала бе разочарована, когато той не видя жеста. Очите му се бяха насочили към брега. Усмивката й се стопи. Тя започна засрамено да яде.

Уоли продължи да гребе равномерно. Преминаваха завой подир завой, заобикаляйки ту паднало дърво, ту песъчлив участък. Ариста трябваше да поработи близо час с четката си, за да среши коси. С помощта на парчето кожа спретна сносна опашка. Най-сетне наближиха песъчлив бряг, по който имаше следи от предишни спирания.

— Спри тук — нареди Етчър. Лодкарят сръчно насочи лодката към брега, под сянката на огромна върба. Етчър скочи и я привърза.

— Тук слизаме. Да свалим багажа.

— Не още — рече Ройс. — Не искаш ли първо да погледнеш крилата на мелницата?

— О, да — гилдичарят кимна засрамено-раздразнен. — Чакайте тук.

И той затича по тревистия хълм.

— Крилата? — попита Ейдриън.

— Отвъд хълма е ветрената мелница на Етън Финлин — обясни им Ройс. — Той е Диамант. Мелницата му се използва за складиране на контрабанда, а също така служи и за сигнализация. Ако крилата се въртят, значи всичко е наред. Ако са свити, значи има проблеми. Позицията им също има код. Вертикални като мачта — има нужда от помощ. Наклонени — стойте настрана. Има и други сигнали, ала вероятно са ги променили вече.

— Чисто е — уведоми ги Етчър, спускайки се по нанадолншцето.

Нарамиха вързопи, сбогуваха се с Уоли и се заизкачваха.

Мелницата на Финлин се издигаше високо на един тревист хълм. Крилете се въртяха и в момента бяха насочени да улавят духащия откъм североизток вятър. Огромните платнища се движеха бавно, проскърцвайки. Около мелницата имаше редица по-малки сгради, складове и коли. Бе тихо, нямаше клиенти.

Откриха конете си — заедно с още един за Етчър — и багажа в една плевня. Финлин надникна за малко и помаха. Махнаха му в отговор; Ройс и Етчър размениха няколко думи, докато Ейдриън оседлаваше конете и натоварваше припасите. Ариста сама се зае да оседлава кобилата си, с което си спечели усмивка от Ейдриън.

— Често ли оседлавате сама? — попита я той, докато тя пристягаше ремъка под корема на коня. Металният пръстен на другия край се люлееше, правейки от улавянето му истинско предизвикателство.

— Аз съм принцеса, не инвалид.

Най-накрая успя да прекара ремъка през пръстена, връзвайки със същия възел, който бе използвала и за косата си.

— Позволявате ли да направя една малка препоръка?

Тя вдигна поглед:

— Разбира се.

— Вържете го по-здраво и използвайте плосък възел.

— Това са две препоръки. Благодаря ти, но и така е добре.

Той протегна ръка и дръпна седлото. То се хлъзна с лекота и увисна между краката на коня.

— Но… стегнато беше.

— Убеден съм, че е било — рече Ейдриън, докато обръщаше седлото и развързваше възела. — Хората си мислят, че конете са глупави животни. Ала тази кобила току-що надхитри принцесата на Меленгар.

Той свали седлото, сгъна одеялото и отново го положи на гърба.

— Конете обичат да носят седло, колкото и вие корсет. Колкото по-хлабаво, толкова по-добре, смятат те. Нямат нищо против ездачът да се строполи.

Ейдриън прекара ремъка през халката и стисна здраво.

— В момента тя е поела дъх и чака да вържа седлото. Когато издиша, то ще бъде хлабаво. Ала аз зная това; също така зная, че не може вечно да сдържа дъха си.

Той зачака и в мига, в който кобилата издиша, дръпна ремъка, спечелвайки си цели четири инча.

— Видяхте ли?

Тя гледаше как той прокарва ремъка, сетне връзва плосък възел, удобно разположен отстрани.

— Добре, признавам — рече тя. — Досега не бях оседлавала кон.

— И се справихте великолепно — подигра се той.

— Съзнаваш, че мога да те затворя до живот, нали?

Ройс и Етчър влязоха в плевнята. Последният грабна коня си и излезе безмълвно.

— Дружелюбни са тези Диаманти — забеляза Ейдриън.

— Космос изглеждаше гостоприемен — изтъкна Ариста.

— Да, но точно така би говорил паякът на влетялата в паяжината му муха, докато я омотава.

— Интересна метафора — кимна принцесата. — Ейдриън, мислил ли си да се занимаваш с политика?

Запитаният се взря в Ройс:

— Никога не сме включвали това сред възможните варианти.

— Не виждам с какво се отличава от актьорството.

— Никога не харесва идеите ми — оплака се на принцесата Ейдриън, сетне отново се обърна към партньора си. — Сега накъде?

— Хинтиндар.

— Хинтиндар? Шегуваш ли се?

— Далеч от пътя е и е добро място да изчезне човек за малко. Проблем ли има?

Ейдриън присви очи:

— Дяволски добре знаеш, че има проблем.

— Какво не е наред?

— Родом съм от Хинтиндар.

— Вече казах на Етчър къде ще го чакаме — обяви Ройс. — Късно е вече.

— Но Хинтиндар е само дребно феодално селце. Няма къде да отседнем.

— Още по-добре. След Колнора не би било особено умно да нощуваме из странноприемници. Може да са останали неколцина, които те познават. Сигурен съм, че някой ще ни приюти. Трябва да се скрием някъде в по-затънтените кътчета.

— Нима мислиш, че някой още ни преследва? Зная, че империята би искала да попречи на Ариста да се свърже с Гаунт, но се съмнявам, че някой в Колнора я е разпознал — поне някой жив.

Ройс не отговори.

— Ройс?

— Просто залагам на сигурно — сопна се крадецът.

— Какво имаше предвид Космос, когато каза, че не си бил единственият бивш питомник на Диаманта в Уоррик? Какви бяха тези приказки за призраци?

Ройс все така мълчеше. Ейдриън го прониза с поглед:

— Съгласих се да дойда по твоя молба, но ако ще пазиш тайни…

Партньорът му най-сетне отстъпи:

— Малко е вероятно, но Мерик може да е по петите ни.

Ейдриън престана да изглежда раздразнен.

— Някой ще ми каже ли кой е Мерик? — попита принцесата. — Или защо Ейдриън не иска да се връща у дома?

— Не напуснах по най-добрия начин — обясни Ейдриън. — И отдавна не съм се прибирал.

— Ами Мерик?

— Мерик Мариус, наричан още Кътър, някога беше приятел на Ройс. Двамата бяха членове на Диаманта, но… — той погледна към Ройс. — Да кажем, че между тях изникнаха разногласия.

Боецът помълча, сетне додаде:

— Мерик страшно прилича на Ройс.

Ариста продължи да се взира в мечоносеца, докато най-накрая разбра.

— И все пак това не означава, че Мерик е по дирите ни — продължи Ейдриън. — Минало е много време, нали така? Защо ще се занимава с теб сега?

— Работи за империята — отвърна крадецът. — Това имаше предвид Космос. И ако в Диаманта наистина има имперска къртица, Мерик вече знае всичко за нас. Дори и ако няма шпионин, пак би узнал за нас. Мнозина от гилдията го смятат за герой заради пращането ми в Манзант. В техните очи аз съм лошият.

— Бил си в Манзант? — шашна се Ариста.

— Не е нещо, с което обича да се хвали — Ейдриън отново отговори вместо партньора си. — И какво правим, ако Мерик ни преследва?

— Каквото правим винаги — отвърна Ройс. — Но още по-добре.

* * *

Село Хинтиндар лежеше сгушено в малка хълмиста долчинка. Шест полета, обрамчени с дъбови и ясенови дървета, разделяха пейзажа в живописна мозайка. Три от тях имаха бразди, предназначени да улавят отичащите се води. В четвъртото пасяха животни, петото бе окосено, а последното бе оставено на угар. Сред нивите млади жени режеха лен, събирайки го в нарамени чували. Мъжете чистеха бурени и трупаха сено.

Центърът на селото се струпваше край пътя в близост до малка река, приток на Бернум. Дървени, каменни и къщи от плет и кал със сламени или дървени покриви стояха наредени край пътя, започващи непосредствено след дървения мост и свършващи на половината път до господарската къща. Помежду им имаше работилнички. От някои сгради се издигаше пушек: най-черният идваше от ковачницата. Конете звънко затропаха по моста, оповестяващи пристигането им. Глави биваха обръщани, селяни се сръгваха един друг, сочеха ги пръсти. Подминатите тръгваха подире им на безопасно разстояние, за да видят накъде ще се отправят.

— Добър ден — поздрави Ейдриън. Никой не отвърна. Никой не се усмихна.

В мрачината на праговете се разнасяше шепот. Майки прибираха децата, а мъже грабваха вили и брадви.

— Тук си израснал ти? — прошепна Ариста. — Някак си ми изглежда по-подходящо за родно място на Ройс.

С това си спечели поглед от последния.

— Много рядко се отбиват пътници — обясни Ейдриън.

— Виждам защо.

Подминаха воденицата, където огромно дървено колело експлоатираше силата на реката. В селцето имаше кожарска работилница, свещоливница, кошничар и дори обущарско дюкянче. Някъде по средата на пътя подминаха пивоварната.

Набита свиня със сива коса и гърбав нос се щураше край кипящ съд до редица дървени каци. Тя гледаше как се приближават бавно, сетне застана на средата на пътя, обърсвайки лапи в замърсен парцал.

— Достатъчно — рече им тя със силен южняшки акцент. Носеше оцапана престилка, обвързана върху безформената рокля, а на главата си беше вързала забрадка. Беше боса, по лицето й се стичаха бразди от опиталата се да избяга от грозотията пот.

— Кои сте вий и к’во дирите тука? И думайте бързо, дордето не се е вдигнала врява и не сте отмъкнати при управителя. Тук не търпим калпазани.

— Врява? — попита Ариста.

— Тревога, на която се отзовават всички в селото. Не е приятна гледка — обясни Ейдриън. Очите му се присвиха, докато изучаваше жената, сетне бавно слезе от коня.

Жената отстъпи назад и грабна чук, с който си служеше да продупчва бъчвите.

— Казах, че ще викам!

Ейдриън подаде юздите на Ройс и отиде при нея.

— Ако не ме лъже паметта, ти беше най-голямата калпазанка, Армигил. За близо двадесет години хич не си се и променила.

Жената изглеждаше изненадана, сетне на лицето й се изписа подозрение.

— Ади? — невярвящо рече тя. — Не може да бъде!

Ейдриън се изкикоти:

— Никой не ме е наричал така от години.

— Мили Марибор, ама си пораснал, хлапе! — отърсила се от шока, тя остави чука и се обърна към насъбиращите се зяпачи. — Туй е Ади Блекуотър, син на Данбъри ковача.

— Как си, Армигил? — каза с широка усмивка боецът, пристъпвайки към нея.

В отговор тя сви юмрук и го удари в брадичката. Бе вложила теглото си в удара и отстъпи назад, разтръсквайки болезнено ръка.

— Ох! Ама че корава брада имаш!

— Това пък защо? — Ейдриън удивено се държеше за долната част на главата си.

— Задето избяга от татко си и го остави да умре сам. Двайсетак чаках за това.

Ейдриън облиза разцепената си устна и се намръщи.

— Не се превземай, бебе такова. И по-добре си отваряй очите да не ти забия още някой. Данбъри беше прекрасен човек, а ти го покърти в деня, дето си тръгна.

Ейдриън продължи да масажира брадичката си.

Армигил подбели очи.

— Ела — нареди тя и хвана лицето му. Ейдриън трепна, докато обръщаше главата му. — Нищо ти няма. Ама мислех, че баща ти те е направил по-як. Ако имах меч, на раменете ти нямаше да им е толкова тежко, а малчурляците щяха да имат какво да ритат. Чакай да ти сипя едно пиво. Тая партида стана готова тамън сутринта. Туй ще заглади впечатлението.

Тя отиде до една голяма бъчва, напълни халба с кехлибарена течност и му я подаде. Боецът съмнително се взря в чашата.

— Колко пъти го филтрира?

— Три — неубедително отвърна тя.

— Дегустаторът на Негова светлост опита ли го?

— Естествено, че не, глупако, та нали ти казах, че стана готово днеска. Оня ден го сложих да ври, два дни е стояло. Вече би трябвало утайката да се е наслоила.

— Просто не искам да ти създавам неприятности.

— Че аз да не ти го продавам? Пий и млъквай или пак ще те млатна, дето си толко глупав.

— Ади? Ти ли си наистина? — строен мъж на годините на Ейдриън се приближи. Имаше дълга руса коса, която се спускаше до раменете му, обгърнала бледното му лице. Носеше износена сива туника и зелена качулка. Краката му бяха обвити до коленете в навуща. Беше покрит с кафеникав прах, като че ли е ровил из дюни.

— Дънстън?

Мъжът кимна и двамата се прегърнаха, тупайки се по раменете. От потупванията на Ейдриън се вдигна прах, обгърнал и двамата.

— Живеел си тук? — запита момиченце от насъбралата се тълпа. Ейдриън кимна. Това породи експлозия от възбудена размяна на реплики. Нови хора се присъединиха към тълпата. Най-накрая боецът съумя да вземе думата.

— Това са моят приятел мистър Евертън и съпругата му Ърма.

Ройс и Ариста се спогледаха.

— Винс, Ърма, това е селската пивоварка Армигил. Дънстън е син на пекаря.

— Просто пекар, Ади. Татко почина преди близо пет години.

— Съжалявам да го чуя, Дън. Още помня с умиление как крадях хляб от фурните му.

Дънстън отправи поглед към Ройс:

— Ади беше най-добрият ми приятел — преди да изчезне — додаде той с нотка на горчивина.

— И от теб ли ще трябва да понеса кроше? — Ейдриън се престори на уплашен.

— Заслужаваш, обаче помня последния път, когато се сбихме.

Ейдриън се усмихна лукаво, а Дънстън се намръщи.

— Само ако не се бях подхлъзнал… — рече Дън и двамата с Ейдриън избухнаха в смях над някаква си тяхна шега.

— Хубаво е, че се върна, Ади — рече той. Изгледа как Ейдриън отпива от бирата и се обърна към Армигил. — Не е справедливо Ади да получава безплатна бира, а аз не.

— Дай да ти цепна устната и ша ти сипя — ухили му се тя.

— Движение! Движение! — изрева едър мускулест мъжага, пробиващ си път през тълпата. Можеше да се похвали с бичи рамене, гъста черна брада и плешиво теме. — Връщайте се на работа!

Тълпата изрази недоволство, ала бързо се разпръсна при наближаването на двама конници. Те идваха откъм хълма, яздейки в тръс.

— Какво става тук? — запита първият конник. Той беше мъж на средна възраст с уморени учи и издадена брадичка. Бе се нагиздил в ленени одежди, характерни за ползващ се с благоволение слуга; на гръдта му със златен конец бе избродирана емблемата на два кръстосани кинжала.

— Странници, сър — рече биковратият.

— Не са странници, сър — заговори Армигил. — Туй тука е Ади Блекуотър, сина на стария ковач, дошъл е да ни види.

— Благодаря ти, Армигил. Но аз не питах теб, а надзирателя — от височината на коня си той погледна към брадатия плешивец. — Е, Осгар?

Мускулестият сви рамене и поглади брада с неспокойно изражение:

— Може и да е права, сър. Не ми остана време от разпръскване на селяните да питам.

— Много добре, Осгар. Погрижи се да се върнат към задълженията си — или привечер ще се озовеш в стегалка.

— Да, сър, веднага — той се обърна и зарева към виланите, докато последните не се пръснаха. Останаха само Армигил и Дънстън.

— Ти ли си синът на стария ковач? — попита ездачът.

— Да — отвърна Ейдриън. — А ти си?

— Отговарям за имението на Негова светлост. Не ми харесва как пречиш на работата на неговите селяни.

— Извинявам се, сър — Ейдриън кимна почтително. — Нямах намерение…

— Ако си син на ковача, къде беше досега? — този път заговори другият ездач. Беше доста по-млад, облечен в туника от лен и кадифе. На нозете си носеше кожени ботуши с месингови токи. — Наясно ли си с наказанието за напускане на селото без разрешение?

— Аз съм синът на свободен човек, а не на вилан — обяви Ейдриън. — Ти кой си?

Ездачът го изгледа презрително:

— Аз съм имперският представител в това село. Ще е добре да внимаваш за тона на гласа си, свободните лесно могат да загубят тази си привилегия.

— Отново поднасям извинения — рече Ейдриън. — Тук съм просто да отдам почит на гроба на татко. Той почина в мое отсъствие.

Очите на представителя се плъзнаха по Ройс и Ариста, сетне отново се върнаха на Ейдриън.

— Три меча? — обърна се към другия конник. — В тези времена подобни хора трябва да се сражават за императрицата. Най-вероятно е дезертьор. Арестувай го, Сиуард, а спътниците му отведи на разпит. Ако не е извършил престъпления, ще бъде включен в армията.

Управителят го изгледа с отегчение.

— Не приемам заповеди от теб, Лурет. Много често взе да забравяш този факт. Убеден съм, че той ще говори с Негова светлост в мига, в който последният се завърне от службата си към империята. Междувременно ще администрирам това село, защитавайки интересите на господаря — не твоите.

Лурет възмутено се изпъна:

— В качеството си на имперски представител, трябва да бъда назоваван превъзходителство. И трябва да разбереш, че моята власт е предоставена директно от императрицата.

— Ако ще и от самия Марибор да идва. Докато Негова светлост — или стюардът — не ми заповядат другояче, трябва само да те търпя. Не и да приемам заповеди от теб.

— Ще видим тази работа — представителят обърна коня си и препусна към имението, вдигайки облаци прах.

Която управителят с раздразнение изчака да се слегне.

— Не се притеснявайте — каза им той. — Стюардът няма да се вслуша в думите му. Данбъри Блекуотър беше добър човек. Ако приличаш на него, ще откриеш приятел в мое лице. Ако ли не, то по-добре престоят ти тук да не е особено продължителен. Не се забърквай в неприятности. Не пречи на работата на виланите и се пази от Лурет.

— Благодаря, сър — рече Ейдриън.

Управителят се огледа раздразнено:

— Армигил, къде отиде надзирателят?

— Май на източното поле, сър. Там работят над каналите.

Управителят въздъхна.

— Трябва да осигури повече хора за прибирането на сеното. Скоро ще завали дъжд.

— Ще му кажа, ако го видя, сър.

— Благодаря ти, Армигил.

— Сър? — тя наля една халба и му я подаде. — Така и така сте тука?

Той отпи една глътка, изля остатъка и й върна чашата.

— Малко е слабо. Продавай го по два медни тенента халбата.

— Но… сър! Добър вкус има. Поне да са три.

Той въздъхна:

— Защо трябва да си все така упорита? Добре, три, обаче халбите да са препълнени. И чуя ли само едно оплакване, глобявам те сребърник и те изправям пред стюарда.

— Благодаря, сър — рече тя с усмивка.

— Лек ден на всички ви — управителят кимна и се отправи на изток.

Дънстън го проследи с поглед и се закикоти:

— Хубаво посрещане досега: удар по устата и заплаха от арест.

— Всъщност с изключение на факта, че всичко ми изглежда много по-дребно, нещата не са се променили особено — отбеляза Ейдриън. — Просто някои нови лица, нови постройки… и представителят, разбира се.

— Той е тук само от седмица — обясни Дънстън. — Убеден съм, че управителят и стюардът ще са изключително доволни при тръгването му. Той обхожда редица села в местността; започна да се появява, откакто Новата империя анексира Ренидд. Никой не го харесва — по очевидни причини. Още не се е срещнал лично с лорд Балдуин. Повечето от нас смятат, че лордът нарочно избягва да е тук при посещенията на представителя. Така че оплакванията на Лурет стават все повече и повече — и съответно стюардът си записва все повече неща.

— Значи си тук да посетиш гроба на баща си? Помислих, че се връщаш.

— Съжалявам, Дън, само минаваме.

— В такъв случай е добре да се възползваме. Армигил, какво ще кажеш да дотъркаляш една бъчонка в кухнята ми и да пием за здравето на Ади, и в памет на Данбъри?

— Тя не струва. Ама май имам една бъчвичка, дето ще се скапе, ако не се отърва от нея.

— Ей, Хоби! — провикна се през улицата Дънстън. — Можеш ли намери място за тия коне?

Дънстън и Ейдриън помогнаха на Армигил да дотъркаля до пекарната една бъчва. През това време Ройс и Ариста отведоха животните до конюшните им. Момчето разчисти три отделения, сетне отърча да донесе вода.

— Смяташ ли, че имперският представител ще създаде проблеми? — попита Ариста, след като Хоби излезе.

— Не зная — отвърна крадецът, развързвайки раницата си от седлото. — Надявам се, че няма да останем достатъчно дълго, за да разберем.

— Колко ще стоим тук?

— Космос ще действа бързо. Една-две нощи най-много.

Нарами чантата си и отиде при коня на Ейдриън.

— Решихте ли какво ще кажете на Гаунт, когато се срещнете с него? Чувам, че мразел благородниците, така че на ваше място не бих го накарал да ми целуне пръстена или нещо от сорта.

Тя свали багажа си от Мистика, сетне пошава с пръсти.

— Всъщност смятам да го помоля да отвлече брат ми. С вас свърши работа — тя се усмихна. — Щом съумях да спечеля доверието на Ройс Мелбърн, каква трудност би представлявал Дигън Гаунт?

Пренесоха багажа си в малкия варосан дюкян, чиято табела изобразяваше самун. По-голямата част от пекарната бе заета от огромна тухлена пещ и масивна дървена маса. Ароматът на хляб и дърво изпълваше въздуха. Ариста с изненада установи, че въобще не е горещо. Стените от плет и кал и обширните прозорци осигуряваха добро проветрение. Новодошлите Ариста и Ройс бяха представени на съпругата на Дънстън, Арбър, както и редица други люде, чиито имена Ариста не можа да запомни.

Щом се разчу за пиршеството, свободни хора, фермери и занаятчии се отбиха, грабвайки по една халба и къшей черен хляб. Тук бяха дърводелецът Алгър, шивачът Харбърт и неговата съпруга Естер. Присъстваше и коларят Уилфред, за когото Ейдриън разправи как четири пъти в годината наемал каруцата му, отивал до Ратибор и купувал лято желязо за бащината ковачница. Бяха разказани много истории за дребното луничаво хлапе, размахвало чук край баща си. Всички помнеха Данбъри с добро, така че многократно пиха в негова памет.

Както бе предвидил управителят, заваля. Това позволи на виланите да се присъединят към сбирката. Един по един влизаха, тихо отърсвайки се от капките. Всеки получи халба, къшей хляб и място на пода, където да седне. Някои носеха димящи глинени съдове със зеленчукова яхния, сирене и зеле. Появи се дори Осгар, надзирателят. Нему също дадоха пай. Небето се смрачи, вятърът се усили и в крайна сметка Дънстънови бяха принудени да затворят капаците.

Всички искаха да узнаят какво се е случило с Ейдриън — къде е бил, какво е правил. Болшинството от тях бяха прекарали целия си живот в Хинтиндар, стигайки най-много до реката. Виланите бяха обвързани със земята си и законът не им позволяваше да напуснат. Поколения от тях не бяха напускали долината.

Ейдриън им разказваше истории от пътуванията си. Ариста бе любопитна да чуе за приключенията, които той и Ройс бяха преживели, ала никое от тях не бе разказано. Вместо това боецът разправяше безвредни истории от далечни земи. Всички бяха погълнати от историите за далечния изток, където калианците кръстосали с Ба Ран Гхазел, за да положат началото на полугоблините тенкини. Децата се притискаха до полите на майките си, когато той говореше за обердазите — тенкини, които почитали Уберлин и смесвали калиански традиции с магията на Гхазел. Дори Ариста бе запленена от историите за далечен Дагастан.

Ейдриън бе център на внимание и малцина обръщаха внимание на Ариста. Тя бе доволна от това. Радваше се, че не е на седлото и че е на безопасно място. Напрежението я отпускаше.

Горещият хляб и прясната бира бяха превъзходни. За пръв път от дни насам се чувстваше наистина удобно; наслаждаваше се на дружеската атмосфера в пекарната. Изпи множество халби, по едно време им загуби бройката. Навън се смрачи, дъждът продължаваше. Бяха запалени свещи, придали на помещението още по-дружелюбна атмосфера. Бирата пораждаше веселие и скоро пееха високо. Тя не знаеше думите, но се поклащаше, тананикаше и пляскаше с ръце. Някой разказа непристоен виц и стаята гръмна от смях.

— Откъде си?

Макар това питане да бе зададено вече три път, едва сега Ариста осъзна, че въпросът е насочен към нея. Обръщайки се, видя Арбър, съпругата на пекаря, да седи край нея. Беше дребничка жена с простовато лице и къса коса.

— Съжалявам — извини се Ариста. — Не съм свикнала да пия бира. Управителят каза, че била слаба, но аз съм на друго мнение.

— От твоята уста в неговите уши, мила! — провикна се Армигил от другата страна на стаята. Ариста се зачуди как е успяла да я чуе, особено след като си мислеше, че е говорила тихо.

Принцесата си припомни, че Арбър я бе попитала нещо.

— А, ами… Колнора — отвърна най-подир Ариста. — Аз и съпругът ми сме от Колнора. Всъщност само сме отседнали при брат ми там, понеже ни изгониха от дома ни в село Уиндъм. Имперските войски. В Уоррик. Селото е там де, не войската. Разбира се, и войската е там, но не в този смисъл… Това отговаря ли на питането ти?

Стаята бавно се въртеше и създаваше у Ариста усещането за падане, макар тя да знаеше, че стои неподвижно. Това усещане затрудняваше концентрацията й.

— Били сте прогонени? Това е ужасно — Арбър изглеждаше поразена.

— Да, ама не е чак толкова зле. Брат ми се е уредил добре в Хълмистия окръг в Колнора. Богат е.

Последните думи бе прошепнала в ухото на Арбър. Или поне така си мислеше, но жената се отдръпна рязко.

— Наистина? Идваш от богато семейство? — попита Арбър, разтривайки ухо. — Така си и помислих. Възхищавах се на роклята ти. Възхитителна е.

— Това ли? Пф! — тя дръпна с два пръста плата. — Взех тоя парцал от една прислужница, канеше се да я хвърли. Трябва да видиш моите рокли. Те вече мязат на нещо, но да, богати сме. Брат ми буквално има цяла армия от слуги — рече тя и избухна в смях.

— Ърма? — рече някой зад нея.

— А с какво се занимава брат ти? — попита Арбър.

— Мм? А, с нищо. С нищо не се занимава.

— Не работи?

— Ърма? Скъпа?

— Брат ми ли? Той го нарича работа, обаче няма нищо общо с това, което вие правите. Знаеш ли, че през последните две нощи съм спала на земята? И то не в стая, ами под открито небе. Брат ми никога не би сторил това. Ти вероятно си, нали? Ама той не е. Не, той печели от данъци, като всички крале. Е, някои ги трупат и от завоевания. Гленморган натрупа купища от завоевания, ала не и Олрик. Той изобщо не е водил войни… досега де… и хич не се справя добре.

— Ърма! — Ариста вдигна очи и видя Ройс да стои над нея със сурово лице.

— Защо ме наричаш така?

— Струва ми се, че жена ми леко попрекали — обърна се той към останалите.

Ариста се огледа и видя неколцина лица да се подсмихват в опит да потушат прихването.

— Има ли къде да я сложа да си легне?

Моментално неколцина предложиха домовете си, а някои дори и собствените си кревати, заявявайки самоотвержено, че ще спят на пода.

— Нощувайте тук — рече Дънстън. — Вън вали. Наистина ли искате да се щурате из мрака? От чувалите с брашно става сносно легло.

— Откъде знаеш, Дън? — запита с кикотене Ейдриън. — Твоята да не те е изритала някоя нощ?

Тълпата изригна в смях.

— Ти, Ади, може да спиш на дъжда.

— Ела, жено — Ройс помогна на Ариста да се изправи.

Принцесата го погледна и смигна.

— Да бе, съжалявам. Забравих коя съм.

— Не се извинявай, мила — каза й Армигил. — В крайна сметка лочим точно с такваз цел. Просто се наряза по-бързо от нас, туй е.

* * *

На сутринта Ариста се събуди сама и известно време прекара в чудене кое боли повече: главата от снощното пиене или гърбът от бучеливите чували. Устата й беше пресъхнала, някаква гадост се бе наслоила по езика. С удовлетворение установи наличието на дисагите до себе си. Отвори ги и се нацупи. Цялото им съдържание се бе умирисало на коне и плесен. Беше си донесла само три рокли: с едната бе стояла на дъжда, превърнала се в омачкан парцал; зашеметяващата сребърна рокля за приеми, която възнамеряваше да носи при срещата с Гаунт — и тази, с която бе облечена в момента. За нейна изненада сребърната рокля се бе запазила в добро състояние, почти не се беше намачкала. Бе възнамерявала с нея да впечатли Дигън, но припомняйки си думите на Ройс осъзна, че е направила лош избор. Много по-добре щеше да бъде, ако беше взела нещо семпло. Поне щеше да има в какво да се преоблече. Свали изпоцапаната си одежда, махна корсета и си облече роклята, която бе носила в Шеридън.

Излезе от склада и видя Арбър да меси тесто, заобиколена от множество покрити с кърпа кошници. Влизаха селяни, носещи или торба с брашно, или увито в зебло тесто. Поставяха ги на тезгяха заедно с няколко медни монети, а Арбър им казваше кога приблизително ще са готови печивата.

— И правиш това всеки ден? — попита Ариста.

Арбър кимна, на челото й проблеснаха капчици пот. Тъкмо плъзгаше пореден самун в лакомата фурна.

— По принцип Дън ми помага, но сега е със съпруга ти и Ейдриън. Това е рядко събитие, тъй че се радвам да му помогна. Ако те интересува, в ковачницата са. Или би предпочела да хапнеш нещо?

Стомахът на Ариста протестира само при мисълта.

— Не, благодаря. Ще почакам.

Арбър работеше с опитна ръка, тренирана от стотици, вероятно хиляди повторения.

Как го прави?

Знаеше, че съпругата на пекаря ставаше рано всяка сутрин и повтаряше същите действия като вчера.

Къде е предизвикателството?

Ариста бе убедена, че Арбър не може да чете и вероятно има малко вещи, ала изглеждаше щастлива. С Дънстън имаха хубав дом, а сравнена с бъхтането на полето, работата й беше лесна. Дънстън изглеждаше мил и свестен човек. Съседите бяха приветливи и работливи люде. Макар и не твърде вълнуващ, това беше спокоен, удобен живот. Ариста усети лека завист.

— Какво е да си богат?

— Моля? Ами… прави живота по-лесен, но не тъй пълноценен.

— Но ти пътуваш, виждаш света. Дрехите ти са така хубави, имаш коне! Обзалагам се, че дори си се возила в карета, нали?

Ариста изсумтя:

— Определено.

— И си била на балове в замъците, където свирят музиканти и дами танцуват в кадифени рокли?

— По-точно копринени.

— Коприна? Чувала съм за нея, но не съм виждала. Как изглежда?

— Мога да ти покажа — Ариста отиде до склада и се върна със сребърната рокля.

Арбър ахна, очите й се разшириха.

— Никога не съм виждала нещо тъй красиво. Прилича на… на…

Ариста зачака, но жената така и не намери думи. Най-сетне Арбър попита:

— Може ли да я докосна?

Ариста се поколеба, поглеждайки първо към нея, сетне към дрехата.

— Разбирам — бързо каза Арбър с разбираща усмивка, поглеждайки към ръцете си. — Ще я съсипя.

— Не, не — рече Ариста. — Изобщо не мислех за това — тя сведе поглед към роклята. — Мислех си, че е глупаво от моя страна да я нося със себе си. Няма да има къде да я нося, а заема толкова място в раницата. Чудех се, дали не би я взела?

Арбър щеше да припадне. Тя твърдо поклати глава, очите й бяха широко ококорени като от ужас.

— Не… аз… не мога.

— Защо не? Приблизително еднакви фигури имаме. Смятам, че ще ти стои прекрасно.

Арбър се изкикоти срамежливо, закривайки лице в шепи. При това си движение набрашни върха на носа си.

— Хубава гледка ще бъда, разхождайки се из Хинтиндар в това. Много мило от твоя страна, но аз не ходя на балове, нито се возя в карети.

— Някой ден може да го сториш и тогава ще си доволна, че я имаш. А дотогава може да я носиш, когато си в лошо настроение. Би могла да спомогне.

Арбър отново се изсмя, само че този път в очите й имаше сълзи.

— Вземи я. Ще ми направиш услуга. Имам нужда от мястото.

Тя протегна роклята. Арбър посегна да я вземе, сетне погледна към ръцете си. Изтича и ги ми, докато не почервеняха, сетне пое роклята с треперещи крайници, прегръщайки я като дете.

— Обещавам да ти я пазя. Може да си я прибереш по всяко време.

— Разбира се — отвърна Ариста с усмивка. — А, и още нещо — подаде й корсета. — Не искам да виждам това проклето нещо никога повече.

Арбър внимателно остави роклята и силно прегърна Ариста, прошепвайки в ухото й:

— Благодаря ти.

* * *

Главата на Ариста потръпна от яркото слънце, когато пристъпи навън. Заслони очи и зърна работещата пред своя дюкян Армигил, набутваща цепеници под масивния си казан.

— Добро утро, Ърма — викна тя. — Нещо си побледняла малко.

— Вината е твоя — изръмжа Ариста.

Армигил се изхили:

— Старая се.

— Би ли ме упътила къде е кладенецът?

— Четири къщи по-нагоре. Пред ковачницата е.

— Благодаря ти.

Следвайки тропането на метален чук, Ариста откри Ройс и Ейдриън в двора на ковачницата, наблюдавайки как друг мъж обработва нажежен метал върху наковалнята. Беше мускулест, напълно плешив, с гъсти кафяви мустаци. Не си го спомняше от снощи. Край него имаше бъчва с вода, а недалеч се намираше кладенецът, на ръба на който бе поставена пълна кофа.

Плешивият постави нагорещения метал в бъчвата. Разнесе се съскане.

— Учил съм се от баща ти — рече мъжът. — Добър ковач беше, най-добрият.

Ейдриън кимна и изрецитира:

— При удара чука сдуши, в покой над тиква го сдигни.

Ковачът избухна в смях:

— И това научих. Мистър Блекуотър току измисляше разни рими.

— Значи тук си роден? — попита Ариста, потапяйки купичка в кофата и присядайки на пейката до кладенеца.

— Не точно — отвърна Ейдриън. — Тук живях и работех. Роден съм от другата страна на улицата, в дома на Джерти и Абелард.

Боецът посочи към дребна къщурка от кал и плет, която си нямаше дори комин.

— Тогава Джерти беше акушерка. Татко не я оставял на спокойствие, така че тя отвела майка у дома си, а татко трябвало да чака навън в ужасна буря. Поне така са ми казвали.

Ейдриън указа към ковача:

— Това е Гримболд. Чиракувал е на татко след напускането ми. Справя се отлично.

— Наследил си ковачницата от Данбъри? — попита Ройс.

— Не, тя е собственост на лорд Балдуин. Аз само я наемам, както правеше и Данбъри. Плащам десет сребърни на година, а в замяна на въглища, върша поръчки на имението безплатно.

Ройс кимна:

— Ами личните вещи? Какво стана с нещата на Данбъри?

Гримболд повдигна вежда подозрително:

— Остави инструментите си на мен. Ако си решил да им сложиш ръка, ще трябва да ми ги отнемеш в съда.

Ейдриън вдигна ръце и поклати глава, успокоявайки мъжагата:

— Не, не, не съм дошъл тук да слагам ръка на каквото и да било. Инструментите му са в добри ръце.

Гримболд се успокои.

— Хубаво. Обаче аз все пак имам нещо за теб. Когато Данбъри умря, остави за почти всекиго от селото по нещо — беше съставил списък. Дори не знаех, че може да пише, докато не го видях да драскоти. Остави писмо с напътствия за сина си, ако някога се върне. Прочетох го, обаче не беше особено смислено. Ама все пак го запазих.

Гримболд остави чука и се зарови из ковачницата. Няколко минути по-късно се появи, носейки писмото.

Ейдриън взе сгънатия пергамент и без да го отвори го прибра в нагръдния си джоб. Сетне се отдалечи.

— Какво става? — попита Ариста. — Той дори не го прочете.

— Пак е в едно от неговите настроения — каза й Ройс. — Ще се помотае малко. Може би ще се напие. Утре няма да му има нищо.

— Но защо?

Крадецът сви рамене:

— Такъв е напоследък. Нищо сериозно.

Ариста гледаше как Ейдриън изчезва край свещоливницата. Хващайки роклята си, тя забърза след него. Свивайки зад ъгъла го откри седнал на оградата, поел главата си в ръце. Той повдигна очи.

Това на лицето му срам ли е, или отегчение?

Захапвайки устна, тя се поколеба, сетне отиде и седна до него.

— Добре ли си? — попита.

Той кимна, ала не каза нищо. Известно време стояха мълчаливо.

— Мразех това село — най-сетне продума той. Гласът му бе далечен, очите му се рееха по стената на работилницата.

Отново сведе глава. Тя зачака.

Мой ред ли е да кажа нещо?

Отново се понесоха ритмичните удари на възобновилия работата си Гримболд. Ековете отмерваха времето. Принцесата се престори, че си оправя роклята, чудейки се дали няма да е по-добре да си тръгне.

— Последния път, когато видях татко, се скарахме ужасно — рече Ейдриън, без да вдигне глава.

— За какво? — внимателно попита Ариста.

— Исках да се присъединя към войниците на лорд Балдуин. А той искаше да стана ковач.

Ейдриън очисти парченце кал от ботушите си.

— Исках да видя света, да преживея приключения — да бъда герой. Той искаше да ме прикове към наковалнята. Не разбирах защо. Умеех да въртя меч, той се бе погрижил за това. Всеки ден ме караше да се упражнявам. Когато не можех да повдигна оръжието от изтощение, той просто ме караше да сменя ръката. Защо му е да прави това, ако е искал да стана ковач?

В съзнанието й проблеснаха двете лица от Авемпарта: наследникът, когото не бе разпознала — и пазителят, когото не можеше да сбърка.

Ройс не му е казал? Трябва ли аз да го сторя?

— Когато му съобщих за намерението си да напусна, той побесня. Каза, че не ме бил обучавал заради слава или пари, а че уменията ми били за много по-велики неща. Не каза какви.

— В нощта, когато напуснах си наговорихме много неща — и нито едни от тях не бяха хубави. Аз го нарекох глупак. Не съм сигурен, но мисля, че му казах, че е страхливец. Не помня. Бях на петнадесет. Избягах и сторих точно това, което той не искаше да правя. Щях да му дам да се разбере, да покажа, че греши. Само дето не грешеше. Много време ми отне да осъзная това. Сега вече е твърде късно.

— И никога не си се връщал?

Ейдриън поклати глава.

— По времето, когато се върнах от Калис, чух, че е умрял. Не видях смисъл да се връщам.

Извади писмото.

— И сега — това.

Разтърси пергамента.

— Не искаш ли да узнаеш какво пише вътре?

— Страхувам се да узная — той продължи да се взира в писмото, като че ли беше живо.

Тя постави ръка на рамото му и стисна леко. Не знаеше какво друго да стори. Чувстваше се безполезна. Жените трябваше да предлагат утеха и опора, ала тя не знаеше как. Чувстваше се ужасно заради него, а невъзможността да му помогне влошаваше нещата дори още повече.

Ейдриън се изправи. Пое дълбоко въздух, отвори писмото и зачете. Ариста зачака. Той бавно отпусна ръка, все още стискайки пергамента.

— Какво пише?

Ейдриън подаде писмото, разтваряйки пръсти. Преди тя да го вземе, пергаментът полетя към земята и падна край нозете й. Принцесата се наведе, а Ейдриън се отдалечи.

* * *

Ариста се върна при Ройс до кладенеца.

— Какво се казваше в писмото? — попита той. Тя му го подаде. — Каква беше реакцията му?

— Не го прие добре. Отдалечи се. Струва ми се, че иска да бъде сам. Не си му казал, нали?

Ройс продължаваше да се взира в писмото.

— Не мога да повярвам, че не си го сторил. Есрахаддон ни каза да не разкриваме никому, но смятам, че очакваше ти да кажеш на Ейдриън.

— Нямам вяра на тоя чародей. Не искам аз или Ейдриън да се окажем заплетени в интрижките му. Въобще не ме интересува кой е пазител или наследник. Може би идването ни тук наистина беше грешка.

— Доведе ни тук нарочно? Искаш да кажеш, че селото няма нищо общо с… Търсиш доказателства, нали?

— Исках нещо, което да потвърди твърдението на Есрахаддон. Не очаквах да намеря каквото и да е.

— Той току-що ми каза, че баща му го тренирал денонощно и му рекъл, че уменията му трябвало да послужат за по-велики неща. На мен това ми звучи като достатъчно доказателство. Щеше да узнаеш това, ако просто беше поговорил с Ейдриън. Той заслужава да знае истината. Когато се върне, един от нас трябва да му каже.

Ройс кимна, внимателно сгъвайки пергамента:

— Ще поговоря с него.

Глава 9
Закрилникът

Дъбът вклещваше в земята масивни преплетени корени, недокоснати от времето. В селото изгаряха къщи. Нови домове биваха построявани, приютявайки разрастващите се семейства. Плевни никнеха на нявга пусти земи. Ала тук, на този хълм, времето бе застинало — по подобие на Гутария.

Застанал под клоните му, Ейдриън отново се чувстваше млад.

Тук, под това дърво, бе целунал за пръв път Арбър, дъщерята на обущаря. С Дънстън си я бяха оспорвали с години, ала Ади я бе целунал първи. Това бе и причината за сбиването с Дън. Приятелят му трябваше да премисли, преди да се включи в боя. Бе виждал как Ади тренира с баща си и със собствените си очи бе съзрял как набива стария надзирател, задето напляскал Уили — техен приятел. Надзирателят бе прекалено посрамен, за да докладва на управителя, че четиринадесетгодишно хлапе го е пребило. Така че уменията на Ади бяха добре известни на Дън, ала яростта бе надвила разсъдъка.

Когато Дънстън бе узнал за случилото се, се беше хвърлил към Ади, който инстинктивно отстъпи настрана и го повали. Падайки, Дън си беше ударил главата в камък и загуби съзнание, кървейки обилно. Ужасеният Ейдриън го бе отнесъл на ръце в селото, убеден, че е убил най-добрия си приятел. Дън се възстанови, но Ади не можа. Вече не продума на Арбър. Три дни по-късно си бе отишъл.

Ейдриън се отпусна на земята и опря гръб в стария дънер. Винаги бе идвал тук като малък, за да размисли. От това място се виждаше цялото село и околните хълмове — хълмове, които го бяха зовали; хоризонт, нашепвал нявга за приключения и слава.

Ройс и Ариста щяха да се чудят къде е. Обикновено не си позволяваше волности при мисия.

Мисията!

Несъзнателно тръсна глава. Това беше мисия на Ройс, не негова. Бе удържал на думата си досега, оставаше само Ариста да се срещне с Гаунт. Когато това станеше, задачата щеше да е приключена и щеше да постави край на кариерата му в света на интригите. Завършването на кръга позволяваше поставянето на ново начало.

Край средата на селото се виждаше ковачницата — лесно откроима по издигащия се черен пушек. Часове бе работил с духалата. Помнеше звука на ковачницата, болката в ръцете. В онези времена знанията му за света се простираха до това дърво. Не можеше да си представи какъв ли би бил животът му, ако беше останал. Едно беше сигурно: по ръцете си щеше да има повече мазоли и по-малко кръв.

Ами ако бях взел Арбър за своя жена? И имах собствени деца? Як, здрав син, който да се оплаква от работата с меховете и щеше да целуне първото си момиче при това дърво? Бих ли открил доволство, правейки палешници и гледайки как татко се усмихва, докато учи внука си да се дуелира по подобие на простолюден Пикъринг? Ако бях останал, дали точно сега нямаше да седя тук, мислейки за семейството си долу в селото? Дали татко щеше да умре спокоен?

Въздъхна тежко. За съжаление друг лек освен забравата нямаше. Затвори очи. Не искаше да мисли. Птичата песен го унесе в дрямка, от която го изтръгна тропот на копита.

* * *

Ройс започваше да се притеснява. Отново се наслаждаваха на гостоприемството на селския пекар. Арбър приготвяше яхния за вечеря, а Дънстън доставяше хляб в господарското имение. Ариста предложи услугите си, ала повече пречеше, отколкото помагаше. Арбър изглежда нямаше нищо против. Двете бяха вътре, разговаряйки и смеейки се. Ройс стоеше навън и наблюдаваше пътя с неспокойно усещане.

Усещаше селото по различен начин. Тази вечер във въздуха се долавяше някакво напрежение. Нейде в далечината пролая куче. Чувстваше нервност във въздуха, от земята и камъните се излъчваше мрачно предчувствие. Преди Авемпарта го бе смятал за интуиция, ала сега се чудеше. Елфите получаваха енергия от природата. Разбираха гласовете на реките и шепота на листата.

Дали съм наследил и това?

Стоеше неподвижен, оглеждащ пътя, дюкяните, къщите и тъмните места помежду им. Надяваше се да зърне връщащия се Ейдриън, ала усети нещо друго.

— Зелето се слага накрая — обясняваше Арбър. Стените приглушаваха гласа й. — Нарязваш го на по-малки парченца, ей така. Дай да ти покажа.

— Съжалявам — отвръщаше Ариста. — Нямам много опит в кухнята.

— Сигурно е великолепно да имаш слуги. Дън не печели особено, няма достатъчно хора, които да купуват хляба му.

Ройс се съсредоточи върху улицата. Слънцето бе залязло, здрачът бе започнал да обвива селото. Бе насочил поглед към свещоливницата, когато забеляза движение край конюшнята. Вглеждайки се по-внимателно, не видя нищо. Би могло да е наглеждащият животните Хоби, ала образът бе изчезнал тъй бързо, че Ройс отхвърли тази възможност.

Крадецът се сля със сенките под пивоварната на Армигил и се запромъква към конюшнята. Влезе отзад, покатервайки се в плевника. Прясно сено заглушаваше движенията му. Ясно различи гърба на стояща край прага фигура, гледаща към улицата.

— Мръднеш ли, умираш — прошепна в ухото му Ройс. Мъжът застина.

— Дъстър? — попита той?

Ройс го обърна.

— Етчър, какво правиш тук?

— Срещата е уредена. Пратиха ме да ви съобщя.

— Бързо свършено.

— Тази сутрин получихме новините и не щадих коня. Срещата е насрочена за тази вечер в руините на Амбертън. Трябва да тръгваме, ако искаме да стигнем навреме.

— Не можем да тръгнем точно сега. Ейдриън го няма.

— Не можем да чакаме. Хората на Гаунт са подозрителни, мислят, че това е имперски капан. Ще изчезнат, ако не се придържаме към плана. Не тръгнем ли сега, няма да имаме друга възможност.

Ройс тихичко изруга. Вината беше негова, трябваше да последва Ейдриън. Сега кой го знае къде се беше запилял. Етчър беше прав — мисията стоеше на първо място. Щеше да остави съобщение за Ейдриън при пекарите и да отведе принцесата до срещата.

Влажният аромат на варено зеле изпълваше помещението. Запалените от Ариста свещи потрепнаха при отварянето на вратата. Арбър разбъркваше яхнията, а Ариста подреждаше масата. Двете сепнато вдигнаха глави.

— Ейдриън мяркал ли се е?

— Не — отвърна Ариста.

— Трябва да вървим — каза й Ройс.

— Сега? Ами Ейдриън?

— Ще трябва да ни настигне. Събирай си багажа.

Ариста се поколеба за миг, сетне се отправи към склада, за да си вземе нещата.

— Не можете ли да останете за вечеря? — попита Арбър. — Почти е готово.

— Трябва да тръгваме. Имаме…

Ройс спря, чувайки тропота на теглещ каруца пришпорен кон. Звукът спря точно пред вратата, тъй близо, че чуха как коларят поставя спирачката. Миг по-късно през вратата влетя Дънстън.

— Ейдриън е арестуван! — трескаво изрече той, сетне посочи към Ариста и Ройс. — Стюардът е наредил и вас да задържат.

— И тях? — Арбър бе шокирана. — Но защо?

— Управителят се е лъгал. Изглежда Лурет има повече влияние — промърмори Ройс. — Да тръгваме.

— Войниците на Негова светлост бяха почти след мен, като тръгвах по хълма. Тук ще са след минути.

— Конят ми е край реката — рече Етчър. — Може да носи двама.

Ройс бързо преценяваше рисковете.

— Отведи я ти тогава — каза на младия гилдичар. — Аз ще видя какво мога да направя да помогна на Ейдриън. Ако имам късмет, ще ви настигнем. Ако не, няма да има значение.

Той погледна към Ариста.

— От това, което чувам за твоя човек, той ще се погрижи за безопасността ти.

— Не се притеснявай за мен — принцесата се втурна към вратата, понесла торбите си. — Ще се оправя. Погрижи се за Ейдриън.

Поемайки една от чантите и ръката на принцесата, Етчър я издърпа в нощта и двамата изчезваха между постройките.

Ройс се покатери върху покрива на къщата. Сви се в сянката на комина и се заослушва. Видя около половин дузина мъже с факли бързо да се движат по главната улица, идващи откъм имението. Първо спряха в конюшнята, сетне отидоха при пекаря.

— Къде са странниците, които са били със сина на стария ковач? — поиска да узнае гръмък глас, който Ройс не бе чувал преди.

Крадецът чу трясък, последван от изпищяването на Арбър и звука на потрошена мебел.

— Конете им все още са тук. Видяхме те да бързаш насам, за да ги предупредиш. Къде са?

— Оставете го! — изпищя Арбър. — Избягаха, като чуха, че идвате. Не знаем къде. Нищо не ни казаха.

— Ако лъжете, ще бъдете обесени, ясно ли ви е това?

Настъпи кратка тишина.

— Разпръснете се по двойки. Вие двамата поемете моста. Ти и ти претърсете полетата. Вие пък започнете да претърсвате врата по врата. До второ нареждане на всички обитатели на Хинтиндар се забранява да напускат домовете си. Арестувайте всеки, излязъл навън. Мърдайте!

Мъжете, удобно откроявани от факлите, се пръснаха из селото. Ройс ги гледаше как се щурат. Хвърли поглед към мрачните поля. Етчър щеше без проблеми да се измъкне от пешите търсачи. Щом стигнеше до коня си, двамата с принцесата щяха да са изчезнали. Бе свършил работа, Ариста беше на път. Сега му оставаше да се тревожи единствено за Ейдриън.

* * *

Затворът в имението бе по-скоро стар кладенец. Принуден да се спусне по едно въже, Ейдриън остана пленен на дъното. Зачака мълчаливо, вдигнал глава към звездите. Изгряващата луна хвърляше бледо сияние върху част от стената. Пълзене на лунното петно отчиташе бавното движение на нощта.

Студена вода се просмукваше между стените и се отцеждаше в локвица на дъното. Когато краката му се умориха, Ейдриън бе принуден да седне в нея. Скритите под водата остроръби камънаци допринесоха за лошото му настроение. Не след дълго студът го принуди да се изправи отново.

Лунната светлина бе изминала повече от половината път, когато Ейдриън чу гласове над главата си. Появиха се тъмни силуети, желязната решетка с изскърцване бе преместена. Спуснаха въже. Ейдриън реши, че са размислили и понечи да се хване, когато видя, че по него слиза друга фигура.

— Айде вътре — нареди някой на повърхността и се изсмя. Гласът му отекна. — Тука държим плъхаците!

Фигурата беше ловка и слезе бързо.

— Ройс? — запита Ейдриън. — Хва… хванали са теб?

Въжето бе дръпнато и решетката отново застана на пост.

— В общи линии — отвърна партньорът му, оглеждайки се. — Няма особени удобства.

— Не мога да повярвам, че са те заловили.

— Не беше лесно. Не са особено умни — Ройс протегна ръка и прокара пръсти по блестящите стени — Това пресъхнал кладенец ли е?

— На Хинтиндар голям затвор не му е нужен — Ейдриън тръсна глава. — Значи си се оставил да те заловят?

— Коварно, не смяташ ли?

— О, брилянтно.

— Сметнах, че това е най-лесният начин да те открия — Ройс изджапа във водата и се намръщи. — А твоето оправдание какво е? Да не са дошли с две дузини тежковъоръжени воини?

— Бях заспал.

Ройс го изгледа скептично.

— Да кажем, че бях в позиция, която изискваше от мен да убивам хора, а аз избрах да не го правя. Това е моят дом, не искам да ме знаят като убиец.

— Значи все пак е хубаво, че не прерязах нечие гърло. По-умен съм, отколкото смятах.

— Оценявам гениалността на плана ти — Ейдриън вдигна глава. — И как ще се измъкнем?

— Все някога Лурет ще ни извлече и ще ни прати да служим във войската, както се закани. Ще прекараме няколко дни с императорската армия, ще узнаем, каквото можем и ще се измъкнем. Наученото ще докладваме на Олрик за бонус.

— Ами Ариста?

— Тя е на път да се срещне с Гаунт. Етчър пристигна привечер и я пратих с него. Тя най-вероятно ще остане с Дигън, пращайки новини в Меленгар.

— А ако Гаунт откаже?

— В негов интерес е да се погрижи за безопасността й. Няма да я предаде на империята. Вероятно ще я върне в Меленгар по море. Всъщност дори е по-добре, че не сме с нея. Ако Мерик наистина се навърта наоколо, със сигурност би бил по-заинтересуван от мен, отколкото от нея. Работата ни е приключена.

— Предполагам поне за това трябва да съм благодарен.

Ройс се изкикоти.

— Какво?

— Мислех си за Мерик. Няма си представа къде съм. Изчезването ми ще го влуди.

Ейдриън седна.

— Водата не е ли студена? — попита Ройс с недоволна физиономия.

Партньорът му кимна:

— А има и назъбени скали по дъното.

Ройс погледна към отвора, сетне стисна зъби и бавно се отпусна до Ейдриън.

— Да, наистина е много удобно.

Няколко минути помълчаха, слушайки как вятърът фучи. Понякога издаваше напевен звук. На неравномерни интервали водни капки падаха във водата с изненадващо гръмко цоп!-ване.

— Досещаш се, че вече се оттеглям.

— Предположих — Ройс се пресегна, извади камъче изпод себе си и го захвърли настрана.

— Мислех си да се върна тук. Може би Гримболд ще има нужда от помощ, или пък Армигил. Тя вече остарява и с радост ще се съгласи да има помощник. Бъчвите са тежки, не е лесно да се вари бира.

Лунната светлина разкри лицето на Ройс. То бе напрегнато.

— Зная, че не си особено доволен, но имам нужда от промяна. Не казвам, че ще остана тук вечно. Вероятно няма, но като начало… Смятам го за тренировка за мирен живот.

— Това ли искаш, мирен живот? Няма вече мечти за слава?

— Те са именно това, Ройс, мечти. Време е да го осъзная и да продължа.

Ройс въздъхна:

— Трябва да ти кажа нещо. Трябваше да ти го кажа преди много време, но… страхувах се да не направиш някоя глупост — той поспря. — Не, не е това. Всъщност ми трябваше време да разбера, че имаш правото да знаеш.

— Какво да зная?

Ройс се огледа:

— Изобщо не съм си представял, че ще бъде в подобно място, но трябва да призная, че конфискуването на оръжията ти може да е от полза.

Той извади писмото на Данбъри.

— Откъде го имаш?

— От Ариста.

— Защо не са ти го взели?

— Шегуваш ли се? Буквално трябваше да им припомня да ми вземат кинжала. Не са особено свикнали с крадците, още по-малко с такива, които се предават сами — Ройс му подаде бележката. — За какво си мислиш, когато четеш това?

— Че баща ми е умрял изпълнен с болка и съжаление. Повярвал е в думите на себичен петнадесетгодишен младок — че е бил страхливец и че си е пропилял живота. Не стига, че го изоставих, ами трябваше и да го опетня така, преди да си тръгна.

— Ейдриън, не смятам, че писмото има общо с напускането ти. Смятам, че се отнася за предците ти. Струва ми се, че баща ти се е опитвал да ти каже нещо за твоето минало.

— Откъде знаеш? Никога не си го срещал. Говориш безсмислици.

Ройс въздъхна.

— Миналата година в Авемпарта Есрахаддон използва магия, с която да открие наследника.

— Помня. Казвал си ми и преди.

— Но не всичко. Заклинанието намира не точно наследника, а вълшебните амулети, носени от него и закрилника му. Есрахаддон ги изработил, за да открие с магия носителите и да попречи на другите магьосници да ги намерят. Както ти казах, не разпознах лицето на наследника. Беше някакъв русоляв тип, когото не съм виждал преди.

— И какво му е важното на това?

— Не зная, поне не съм убеден. Винаги съм смятал, че Есра ни използва. Това е главната причина, поради която не ти казах. Исках да се убедя, че е истина, ето защо те помолих да дойдеш на тази мисия и те доведох тук.

Ройс поспря за миг, сетне попита:

— Откъде имаш амулета, който носиш под ризата си?

— Казах ти, татко…

Ейдриън замлъкна, взирайки се в Ройс. Ръката му несъзнателно се протегна към медальона.

— Наследника не разпознах… ала пазителя познах. Баща ти е имал тайна, Ейдриън, голяма тайна.

Ейдриън продължаваше да се взира в партньора си. Умът му се върна назад, към дните, в които баща му прекарваше приведен над наковалнята, изработвайки палешници и брани. Спомни си как Данбъри му изръмжаваше да почисти ковачницата.

— Не — рече Ейдриън. — Баща ми беше ковач.

— Колцина ковачи научават синовете си на древните тешлорски бойни умения, по-голямата част от които са изгубени от векове? Откъде си взел огромния меч, който винаги носиш на гърба си? И той ли е бил на баща ти?

Ейдриън бавно кимна и усети как косъмчетата по ръцете му настръхват. Никога не бе казал на Ройс за това. Не бе казал никому. Бе взел меча в нощта, когато напусна. Нуждаеше се от него. В работилницата на баща му често имаше по няколко оръжия, ала вземането на едно от тях щеше да коства на стареца пари. Вместо това бе взел единственото оръжие, чиято липса чувстваше, че баща му няма да усети. Родителят бе криел дългия меч в кухина под петата дъска. Данбъри го бе изваждал само веднъж, когато майката на Ейдриън бе още жива. Самият Ейдриън тогава трябва да е бил много малък, защото споменът бе смътен. Майка му спеше. Нещо го бе събудило. Тихо изпълзявайки от леглото, откри баща си в работилницата. Баща му пиеше пивото на Армигил и седеше на пода в сиянието на пещта. В ръцете си бе държал огромния меч и му говореше като на жив човек. Плачеше. Това бе единственият път през тези петнадесет години, когато Ейдриън бе видял баща си да плаче.

— Направи ми една услуга. Прочети това отново, само че този път си представи, че не си избягал. Прочети го, все едно двамата се разбирате и баща ти се гордее с тебе.

Ейдриън вдигна пергамента към лунната светлина и зачете.

Ади,

надявам се, че това писмо ще достигне до теб. Важно е да знаеш за наличието на причина, поради която не трябва да използваш уменията си за пари или слава. Трябваше да ти кажа истината, ала болката ми бе прекалено голяма. Сега мога да призная пред теб, че се срамувам от живота си, срамувам се от това, което не успях да направя. Предполагам си бил прав. Аз съм страхливец. Разочаровам всички. Надявам се да ми простиш, ала аз самият не мога да си простя.

С обич, баща ти

Преди да се родиш, в деветдесет и втора,

загубено бе ценното и новата опора.

В треп на клепка, в тропот на сърцата

Свещта изгасна — моя бе вината.

Сред боров лес вървяха крал и рицар;

на рат поел, врагът ги предизвика.

Избиха се взаимно във бойната кланица,

лишен от своя крал, заплака горко рицар.

На тайни и загадки проклетия

решенье знайните легенди крият.

Ответа търси, ако можеш узнавай

На тъгата лицето, мъжът как сживява.

— Осъзнаваш, че дългият меч е рицарско оръжие, нали? — попита Ройс.

Ейдриън кимна.

— И че твоят меч е доста стар?

Ейдриън кимна отново.

— Смея да твърдя, че е на над деветстотин години. Смятам, че си наследник на Джериш, Закрилникът на Наследника — каза му Ройс. — Макар може би не буквално. Доколкото знам, потеклото на Наследника се предава по кръвна линия, но пазителят трябва само да предаде уменията си. Така следващият не е задължително да е негов син.

Ейдриън се взираше в Ройс. Не знаеше как да реагира. Част от него бе развълнувана и освободена, а друга бе убедена, че Ройс си е изгубил ума.

— И си го крил от мен? — удивен попита Ейдриън.

— Не исках да ти кажа, докато не бъда сигурен. Подозирах, че Есрахаддон ни манипулира.

— Не смяташ ли, че и аз бих помислил същото? За какъв ме взимаш? Нима си работил дванадесет години с мен, защото смяташ, че съм глупав? Нямаш ми доверие да решавам за себе си, така че го правиш вместо мен?

— Сега ти казах, не е ли така?

— След цяла година, Ройс! — изкрещя Ейдриън. — Не смяташе ли, че това е важно за мен? Когато ти казах, че съм нещастен заради чувството на безцелност и непълноценност — че ми трябва някаква кауза — не си ли помисли, че защитата на Наследника попада в тази категория?

Боецът невярващо поклати глава.

— Ти, надменен, манипулативен, лъжлив…

— Никога не съм те лъгал.

— Не, само си скрил истината, което за мен е лъжа, ала за твоя извратен ум е добродетел!

— Знаех си, че ще реагираш така — рече Ройс с превъзхождащ тон.

— А как очакваше да реагирам? Ей, мерси, друже, задето имаш тъй ниско мнение за мен, че не можеш да ми кажеш истината за собствения ми живот.

— Това не е причината, поради която не ти казах.

— Каза, че била тази!

— Зная!

— Значи отново лъжеш?

— Ако още един път ме наречеш лъжец…

— И какво? Какво? Ще се биеш ли?

— Тук е тъмно.

— Обаче няма къде да се скриеш. Заплаха си само докато те спипам. Трябва само да ти сграбча вратлето. Колкото и да си бърз, докопам ли те веднъж — край.

Внезапно отгоре им се посипа ледена вода. Ейдриън погледна нагоре и видя силуети.

— Тихо там! — провикна се глас. — Негово превъзходителство иска да поговори с вас.

Една глава изчезна, за да бъде заменена от друга.

— Аз съм Лурет, императорски представител на Нейно Високопреосвещенство, императрица Модина Новронска. Заради съучастието, което сте оказали на член от меленгарския царски двор до враговете на Нейно Високопреосвещенство, националистите, двамата сте обвинени в шпионаж и ще бъдете обесени след три дни. Ако желаете присъдата ви да бъде заменена с доживотен затвор, трябва да ми разкриете местоположението на принцеса Ариста Есендън от Меленгар.

Никой от двамата не продума.

— Кажете къде е — или ще бъдете обесени веднага щом селският дърводелец изработи читави бесилки!

Отново мълчание.

— Много добре, вероятно ден-два гниене тук ще ви накарат да си промените мнението — той се обърна към тъмничаря. — Никаква храна или вода. Това ще помогне да си поразвържат езиците. Пък и няма причина да ги хабим.

Фигурите край отвора на кладенеца изчезнаха.

— Откъде знае? — прошепна Ейдриън.

По лицето на Ройс премина сянка.

— Какво има?

— Етчър. Той е къртицата в Диаманта.

Ройс изрита стената, разплисквайки вода.

— Как е възможно да съм бил толкова сляп? Той е бил този, който е запалил лампата край реката, давайки знак на преследващата ни лодка. Единствената причина, поради която той не се сети да погледне крилата на мелницата бе, че за него нямаше значение. Обзалагам се, че дори не е казал на Прайс къде сме, така че Диамантът няма да ни намери. Вероятно край Амбертън има засада — може би по-рано.

— Но защо му е да я отвежда там? Защо просто не я предаде на Лурет?

— Обзалагам се, че това е дело на Мерик. Той не иска някакъв имперски клоун като Лурет да обере лаврите. Принцесата е стока, която може да бъде продадена на империята или да бъде освободена срещу откуп. Ако Лурет я докопа, Мерик няма да получи нищо.

— Тогава защо изобщо му е казал?

— Подсигуряване. Преследвани от местните, няма да ни остане време да се замислим над историята на Етчър. Убеден съм, че е целяло да ускори заминаването ни, ала нещата са се развили още по-добре от очакваното, защото те заловиха, а аз реших да остана, за да ти помогна.

— И си пратил Ариста сама с Етчър.

— Сега тя пътува към Мерик или Гай. А може би и към двамата. Вероятно ще я задържат и ще искат от Олрик да предаде Медфорд. Което той няма да стори, естествено. Пикъринг няма да му позволи.

— Не мога да повярвам, че Олрик изобщо я е пратил. Идиот! Защо не е избрал представител, който не е член на династията. Защо точно нея?

— Не я е пратил — отвърна Ройс. — Съмнявам се, че някой в Медфорд си има представа къде е тя. Принцесата прави това на своя глава.

— Какво?

— Пристигна в „Розата и бодилът“ сама. Някога виждал ли си я да ходи където и да е без телохранител?

— Тогава защо я…

— Защото ми трябваше предлог да те замъкна тук, за да разбера дали Есрахаддон лъже.

— Значи вината е моя? — попита Ейдриън.

— Не, на всички ни: твоя, задето искаше да се оттегляш; моя, защото не ти казах истината; на Ариста, защото е меко казано неблагоразумна… Дори на баща ти, задето не ти е казал кой си.

Помълчаха.

— И какво ще правим сега? — най-сетне рече Ейдриън. — Първоначалният ти план вече е неприложим.

— И защо все аз трябва да измислям плановете, господин Не-съм-глупак?

— Защото по отношение на живота си аз трябва да избирам; ала когато става дума за измъкване от затвор, дори и жалък като този, ти си експертът.

Ройс въздъхна, оглеждайки стените.

— Впрочем — рече Ейдриън, — каква беше истинската причина да не ми кажеш?

— Моля?

— Преди малко спомена…

— А, да — крадецът продължи да изучава стените. Изглеждаше потънал в работата си. Тъкмо когато Ейдриън реши, че няма да получи отговор, партньорът му го опроверга. — Не исках да си тръгнеш.

Ейдриън едва не се изсмя, мислейки, че това е шега, сетне за малко да си прехапе езика. Трудно бе да мисли за Ройс като нещо различно от коравосърдечен. Тогава осъзна, че партньорът му никога не бе имал семейство, а приятели имаше съвсем малко. Бе отраснал кръгъл сирак по улиците на Ратибор, крадейки храна и дрехи, най-вероятно отнасяйки полагаемия се за това бой. Вероятно се бе присъединил към Диаманта не само от желание за печалба, но и като начин да стане част от общност. Само след няколко години го бяха предали. В този миг Ейдриън осъзна, че Ройс не гледа на него като на свой партньор, а като на част от семейството. Заедно с Гуен и Аркадиус, Ейдриън бе единственият му близък.

— Готов ли си? — попита крадецът.

— За какво?

— Обърни се. Заставаме гръб до гръб и сключваме ръце.

— Шегуваш се. Няма да опитваме това отново — измъчено каза Ейдриън. — С часове седях в студената вода. Ще се схвана.

— Знаеш ли друг път за нагоре? — попита Ройс и боецът поклати глава. Крадецът погледна нагоре. — Дори не е толкова високо, колкото последния път. Пък и е по-тясно, така че ще е по-лесно. Изправи се и се изпъни. Нищо ти няма.

— Ами ако пазачът горе чака с тояга?

— Искаш ли да излезеш или не?

Ейдриън пое дълбоко дъх.

— Още съм ти ядосан — рече, обръщайки се и сключвайки ръце с тези на Ройс.

— В момента и аз самият не съм особено доволен от себе си.

Започнаха да се оттласкват от стените, бавно издигайки се нагоре. Моментално краката на Ейдриън изразиха остър протест от усилието, ала ръцете също поемаха част от напрежението.

— Облегни се по-силно — каза му Ройс.

— Не искам да те смажа.

— Нищо ми няма. Просто се облегни назад.

Първоначално движението им бе тромаво, а усилието — огромно, ала скоро влязоха в ритъм.

— Стъпка — прошепна Ройс. Натискът, който си оказваха един на друг, бе достатъчен, за да ги задържа.

— Стъпка.

Отново приплъзнаха крак по камъните. Заради оттичащата се по тях вода бяха хлъзгави. Ейдриън внимателно поставяше стъпало на по-сухите места, използвайки фугите. Ройс бе далеч по-добър и вероятно изпитваше нетърпение от бавния им прогрес. За Ейдриън бе по-неудобно. Краката му бяха по-дълги и по-силни, често трябваше да си припомня да не натиска прекалено силно.

Най-сетне се издигнаха над влажните камъни и се заизкачваха по-уверено. Вече бяха достатъчно високо да си счупят костите при падане. Ейдриън започна да диша тежко, целият бе плувнал в пот. По лицето му се стече капка, увиснала на върха на носа му. Над главата си видя решетката, сега станала по-голяма, но все още влудяващо далеч.

Ами ако не успеем? Как ще слезем долу — освен с падане?

Ейдриън прогони тази мисъл и се концентрира. Нищо хубаво нямаше да произлезе от очакването на провал. Вместо това се насили да мисли за Ариста, препускаща към смъртта или пленничеството си. Трябваше да успеят — и то бързо — преди краката му да изгубят силата си. Те вече потреперваха от изтощение, изморени от напрежението.

Наближиха върха. Ройс спря да отброява стъпките. Ейдриън гледаше в стената, но усети Ройс да повдига глава.

— Спри — прошепна крадецът. Задъхани, те освободиха ръцете си и се хванаха за решетката. Давайки почивка на изтерзаните си крака, за минутка увиснаха на ръце. Прекрасно бе да се оттече умората. Ейдриън удовлетворено затвори очи.

— Добри и лоши новини — рече Ройс. — Пазачи няма, обаче е заключена.

— Можеш да направиш нещо по въпроса, нали?

— Секунда само.

Усети как Ройс се движи около него.

— Така.

Последва нова кратка пауза. Пръстите на Ейдриън започваха да го болят.

— Добре, плъзгаме наляво. Готов ли си? Вдигни крака.

Решетката бе по-лека от очакваното и се премести с лекота.

Изскочиха от кладенеца, отпускайки се на влажната трева за миг, за да си поемат дъх. Бяха сами в тъмно ъгълче в градината на имението.

— Оръжията? — попита Ейдриън.

— Ще проверя къщата. Ти се погрижи за коне.

— И не убивай никого — вметна Ейдриън.

— Ще се постарая, обаче ако попадна на Лурет…

— Него може.

Ейдриън предпазливо пое към обора. Конете се сепнаха при вида му, пръхтейки и движейки се неспокойно в отделенията. Грабна първите седло и юзда, попаднали му пред очите; установи, че бяха странно познати. Сивата кобила на Ариста, неговият кон и Мишка бяха сред останалите животни.

— Спокойно, момиче — прошепна Ейдриън, докато оседлаваше два коня. Приключваше с оглавника на Мишка, когато Ройс се появи, нарамил мечове.

— Оръжията ви, рицарю.

— Лурет? — попита Ейдриън, докато се въоръжаваше.

Ройс издаде разочарован звук:

— Не го видях. Всъщност не видях никого. Местните лягат рано.

— Прости хорица сме.

— Мишка? — промърмори Ройс. — Просто не мога да се отърва от тоя кон.

* * *

Ариста узна, че язденето без седло е значително по-неудобно. Етчър допринасяше за мъките й, като поддържаше тръс. Главата на Ариста я заболя. Помоли го да забави скоростта, но той не й обърна внимание. Не след дълго животното само забави ход. Беше се запенило, Ариста усещаше потта му да се просмуква в роклята й. Етчър не спря да рита коня, докато последният отново не запрепуска. Когато изтощеното животно заходи отново, крадецът го зашиба с края на юздите. При един от ударите уцели бедрото на Ариста. Тя изскимтя, но и това бе игнорирано. Най-накрая Етчър се отказа и остави животното да почине. Тя попита накъде отиват и защо бързат толкова. Ала пак не последва реакция, той дори не се обърна. След около една-две мили отново пришпори коня в тръс. Държеше се, сякаш нея я нямаше.

С всеки подскок на гърба на коня принцесата осъзнаваше все по-ясно уязвимостта си. Беше сама с непознат из горите на Ренидд, където всяка овластена фигура можеше да я залови. За Етчър знаеше само, че е със съмнителен морал. Едно нещо беше да се доверява на Ейдриън и Ройс, а съвсем друго да се метне на коня с непознат, отвеждащ я сред пустошта. Ако бе премислила, ако само бе имала време да премисли, щеше да откаже, ала сега вече бе твърде късно. Яздеше, осланяйки се на милостта на опасен човек във враждебна земя.

Мълчанието му с нищо не облекчаваше страха й. Етчър надминаваше дори Ройс. Не продума нищо. Попрището на крадец не бе вероятно да привлече общителни, ала той изглеждаше самата крайност. Но може би това беше добре. Някой като него вероятно бе общувал само с мургави, лесни жени в парцаливи рокли. Сигурно беше вълнуващо да язди из дивотата с притисната към гърба му благородничка — и то принцеса на всичкото отгоре.

Какво да правя, ако ме нападне?

Един сносен писък би събрал дузина пазачи в Есендън, ала откакто бяха напуснали Хинтиндар, никаква светлина не бе виждала из полята. Дори и някой да я чуеше, остатъка от живота си щеше да прекара в имперски затвор, веднага щом самоличността й бъдеше разкрита. Той можеше да прави, каквото си иска с нея. Когато приключеше, можеше или да я убие, или да я предостави на империалистите — те несъмнено щяха да го направят богат човек. Никому нямаше да мигне окото, ако я предоставеше окървавена и насинена. Съжаляваше за прибързаното си бягство. Нямаше с какво да се защитава. В страничната си торба носеше само бащината четка и малко пари. Кинжалът беше някъде из багажа.

Колко ли ще ми отнеме да го намеря в тъмното?

Тя въздъхна.

Защо винаги се съсредоточавам върху негативното? Той не е направил нищо. Мълчалив е, и какво? Рискува живота си, за да ме заведе на срещата. Нервен е, напрегнат. Вероятно и той е изплашен. Толкова ли е странно, че не бърбори? Просто съм изплашена, това е. Когато човек е уплашен, всичко изглежда лошо. Не е ли възможно да не умее да говори с жени? Да е предпазлив край благороднички? Да си пести думите, за да не би нещо да бъде изтълкувано погрешно? Очевидно има причина да се притеснява. Вече го обвиних за редица престъпления, които не е извършил. Ройс и Ейдриън са достойни крадци. Защо не и Етчър?

Пътеката изчезна, вече яздеха сред полята. Изглежда се отправяха към далечен хълм. На бледния небесен фон забеляза някакви силуети. Навлязоха сред друга гора, този път през тясна просека. Тук Етчър остави коня да ходи. Само вятърът нарушаваше тишината. Край тях проблясваха светулки. Ариста се заслуша в копитата.

Намираме се на път?

Макар да бе прекалено мрачно, принцесата разпозна звука на калдъръм.

Къде сме?

Излизайки изсред дърветата, тя видя склона на безлесен хълм, около който имаше останки от някакви постройки. Из тревата се въргаляха огромни камъни, оформяйки мрачните руини на арки и колони. Издигаха се към небето подобно на надгробни плочи, гниещите трупове и оголели кости на забравени спомени.

— Какво е това място? — попита принцесата.

Чу конско изцвилване, някъде по склона имаше запален огън. Етчър безмълвно пришпори коня. Ариста подири утеха в мисълта, че пътуването скоро щеше да свърши.

Двама мъже седяха край руините близо до върха. Бяха запалили огъня в един каменист ъгъл. Единият от тях носеше качулка, а другият бе гологлав. Моментално Ариста ги помисли за Ройс и Ейдриън.

Дали са ни изпреварили?

Приближавайки се Ариста осъзна, че е грешала. Тези мъже бяха по-млади. И двамата бяха едри поне колкото Ейдриън. Изправиха се при звука на коня и Ариста видя тъмни ризи, кожени туники и широки мечове, овесени на дебели колани.

— Закъснявате — рече качулатият. — Мислехме, че няма да дойдете.

— Вие националисти ли сте? — попита тя.

Те се поколебаха.

— Разбира се — отвърна другият.

Те се приближиха и този с качулката й помогна да слезе от коня. Ръцете му бяха едри и силни, поели теглото й с лекота. Имаше двудневна брада и миришеше на вкиснало мляко.

— Някой от вас Дигън Гаунт ли е?

— Не — отвърна качулатият. — Той ни изпрати, за да се убедим, че всичко е наред. Вие ли сте принцеса Ариста Есендън от Меленгар?

Тя се вгледа в лицата им, които до едно имаха груби изражения. Дори Етчър се взираше в нея.

— Е, си или не си? — настоя той, приближавайки се по-близо.

— Естествено че е тя! — сопна се Етчър. — Яздих дълго, така че си искам парите. И не се опитвайте да ме измамите.

— Парите? — попита Ариста.

Етчър за пореден път я игнорира.

— Не смятам, че можем да ти платим, преди да сме се убедили, че е тя. Може да е колнорска курва, която си поизмил и издокарал — с много лош резултат при това.

— Преструва се, че е от простолюдието. Мръсна е заради ездата насам.

Качулатият се приближи още повече. Тя инстинктивно се отдръпна, но не беше достатъчно бърза. Той грубо я сграбчи и завъртя лицето й.

Побесняла, тя го ритна по пищяла.

Качулката изръмжа, в очите му проблесна гняв.

— Проклета кучка!

Зашлеви я силно с опакото на ръката си.

Избухналата болка я повали. Тя се намери на четири крака, стискайки тревата, за да не отхвърчи от бясно завъртелия се свят. Лицето я болеше, очите й се насълзиха.

Тримата се изсмяха.

Унижението й дойде в повече.

— Как смееш да ме удряш! — изпищя принцесата.

— Видяхте ли? — рече Етчър.

Качулатият кимна.

— Хубаво, ще ти платим. Дани, брой му двайсет златни.

— Двайсет? Стражът се съгласи на петдесет! — протестира Етчър.

— Гледай да не станат десет.

Ариста накъсано си поемаше дъх. Беше уплашена, паниката бързо я обземаше. Трябваше да се успокои — да мисли. Като през мъгла гледаше към Етчър и коня му. Нямаше шанс да грабне животното и да избяга. Краката на Етчър бяха в стремената, нямаше да може да го издърпа.

— Гай няма да остане особено доволен от това, че сте си прибрали трийсет златни.

Те се изсмяха:

— И кому смяташ ще повярва? На теб или на нас?

Ариста преценяваше огъня. Можеше да се опита да грабне пламтящ клон. Ала прецени, че разстоянието е прекалено голямо. А дори и да успееше, с него нямаше да направи нищо срещу мечове.

— Взимай двайсетака и си затваряй проклетата уста, да не останеш без нищо.

Помисли си да побегне.

Нанадолнище е, в мрака бих могла… Не, не съм достатъчно бърза, а и хълмът е оголен.

Трябваше да пробяга целия път до гората, преди да има макар и малка надеждица да се измъкне. Етчър винаги можеше да я настигне с коня си. Сетне щяха да я набият и вържат, всяка надежда щеше да бъде загубена.

— Не си и го помисляй, мухльо — казваше в този момент онзи с качулката.

Етчър се изплю.

— Давай двайсетте.

Качулката му подхвърли дрънкаща кесия и Етчър я улови с навъсено изражение.

Ариста заплака. Времето изтичаше. Беше безсилна, не можеше нищо да стори. Каква полза от титлата й? Не можеше да се защитава. Магията също нямаше да е от полза. Можеше само да ги накара да кихнат, сега това нямаше да помогне.

Къде са Ройс и Ейдриън? Къде е Хилфред? Как може да съм толкова вироглава? Няма ли кой да ми помогне?

Етчър си тръгна, без да й каже и дума — нищо необичайно.

— Значи така изглежда една принцеса? — рече качулатият. — Нищо специално, а? Не мязаш по-различна от брантиите, с които съм спал.

— Не знам — отвърна другият. — Изглежда по-добре от това, което аз съм видял. Метни въжето. Искам да си изкарам добре, не да ме изподерат.

Кръвта й изстина. Побиха я тръпки. Със сълзи гледаше как той се отправя да вземе въжето.

Никой мъж не я бе докосвал досега. Никой дори не смееше и да си го помисли, защото в Меленгар това означаваше смърт. Нямаше среднощни срещи или любовни истории. Никой дори не бе откраднал и целувка, а сега… Гледаше как онзи с наболата брада се приближава към нея с въже в ръка.

Само да бях научила нещо по-полезно от гъделичкане на носове и кипене…

Тя спря да плаче. Не осъзна, ала бе спряла и да диша.

Ще проработи ли?

Нямаше какво друго да опита.

Мъжът се ухили очаквателно, когато Ариста затвори очи и започна тихо да напява.

— Я гледай. Май й харесва идеята, изнася ни серенада.

— Може да е някакъв благороднически ритуал.

Принцесата едва дочуваше гласовете им. Още веднъж, използвайки метода за съсредоточаване, показан й от Есрахаддон, тя фокусира ума си. Вслуша се в ровещия из тревата вятър, жуженето на комарите, бръмченето на светулките и песента на щурците. Почувства звездите и усети земята. Тук се криеше сила. Тя я придърпа към себе си, вдишвайки я, изпълвайки тялото си с нея, съсредоточавайки я в ума си.

— Как я искаш?

— С ръцете зад гърба ме устройва, но може би трябва да я питаме как на нея й харесва — двамата се изсмяха отново. — Кой ги знае какво им допада на благородните.

Тя мърмореше, формулирайки словата, скулптирайки силата. Насочи елементите, давайки им посока и цел. Изгради заклинанието както преди, ала този път го промени. Напрегна се, променяйки тона, за да измести фокуса.

Щурците замлъкнаха, светулките спряха брачните си танци. Дори и нежният ветрец вече не подухваше. Единственият звук бе все по-силният глас на Ариста.

Принцесата усети как онзи я изправя на крака и извива ръцете й зад гърба. Тя не му обърна внимание, съсредоточавайки се вместо това върху движенията на пръстите си, като че свиреше на невидим музикален инструмент.

Точно когато грубото въже докосна китките й, двамата започнаха да крещят.

* * *

Руините на Амбертън бяха пръснати по върха на хълма. Колони, мраморни стъпала и стени лежаха натрошени. Само три дървета стояха близо до върха на безлесния хълм — и трите представляваха безлистни трупове, подобни на останалите руини: останали дълго след като им бе изтекло времето.

— Там има огън, но виждам само Ариста — рече Ройс.

— Примамка?

— Вероятно. Ще тръгна първи. Може би ще успея да я освободя, преди да са ни надушили. В краен случай поне ще задействам клопката и така ти ще можеш да се втурнеш.

Хълмът бе много тих и това притесняваше Ройс. Чуваше в далечината изпръхтяването на конете и пропукването на лагерния огън, ала нищо друго. Бяха препускали насам с цялата възможна скорост, ала крадецът продължаваше да се притеснява, че са стигнали прекалено късно. Бе сигурен, че е мъртва. Сега беше объркан. Нямаше съмнение, че жената край огъня е Ариста.

Тогава къде е Етчър? Къде са онези, с които е трябвало да се срещнат?

Тихо се промъкна напред, ловко заобикаляйки зеленика. Полувкопани в земята камъни и наклонени скали правеха от преминаването предизвикателство. Обиколи веднъж и не откри часовои или някакво движение.

Покатери се по-нагоре и попадна на две тела. Мъжете бяха мъртви, но все още топли — всъщност не просто топли, направо… горещи. Нямаше рани, никаква кръв. Ройс пое към върха, крачейки към огъня. Принцесата стоеше свита край него, тихо взирайки се в пламъците. Беше сама, дори без багажа си.

— Ариста? — прошепна той.

Тя бавно го погледна, като че главата й тежеше повече от обичайното. Блясъкът на огъня се лееше по лицето й. Очите й изглеждаха зачервени и подпухнали. На една от бузите й имаше белег.

— Аз съм, Ройс. Добре ли сте?

— Да — отвърна тя. Гласът й беше слаб и отнесен.

— Сама ли сте?

Тя кимна.

Ройс пристъпи в светлината на огъня и зачака. Нищо не се случи. Лек летен ветрец галеше тревата и раздухваше пламъците. Над тях сияеха звездите, конкурирани единствено от луната, отговорна за нощните сенки. Принцесата стоеше като статуя. Само ръцете й преобръщаха четката с перлена дръжка. Колкото и спокойна да изглеждаше сцената, сетивата на Ройс бяха напрегнати. Мястото го караше да се чувства напрегнат. Старите мраморни блокове, потрошени и повалени, стърчаха от земята като зъби. Още веднъж се зачуди дали някак не се докосва до елфическото си потекло, усещайки повече, отколкото можеше да бъде видяно, възприемайки потънала в миналото памет.

Зърна движение по склона. Ейдриън се катереше към тях, спирайки за миг при телата, преди да продължи.

— Къде е Етчър? — обърна се Ройс към принцесата.

— Тръгна си. Било му е платено от Луис Гай да ме предаде на някакви мъже.

— Да. Осъзнахме това с малко закъснение. Съжалявам.

Принцесата не изглеждаше добре. Беше прекалено тиха. Очакваше гняв или облекчение, ала застиналостта й беше изнервяща. Нещо се бе случило — нещо лошо. Нямаше други следи за насилие освен белега на бузата. Дрехите й бяха непокътнати. Нямаше разкъсани места. Забеляза няколко тревички и кафяво листо, заплетени в косата й.

— Добре ли сте? — попита Ейдриън, изкачил се на върха. — Ранена ли сте?

Тя поклати глава, при което едно от листата се отрони.

Ейдриън приклекна край нея.

— Сигурна ли сте? Какво стана?

Ариста не отговори. Взираше се в огъня и започна да се поклаща.

— Какво се е случило с онези на склона? — обърна се към партньора си Ейдриън.

— Не бях аз. Бяха си мъртви, когато ги намерих. Нямаха рани.

— Тогава как…

— Аз ги убих — каза Ариста.

Двамата се обърнаха и я погледнаха.

— Убила сте двама серети? — попита Ройс.

— Те серети ли бяха? — промълви Ариста.

— Носеха пръстени със счупена корона — обясни Ройс. — Нямаше рани и по двете тела. Как го сторихте?

Тя затрепера; дъхът й излизаше на пресекулки. Ръката й се вдигна към бузата, разтривайки я леко.

— Те ме нападнаха. Не можех да мисля за… Не знаех какво да правя. Бях толкова уплашена. Те възнамеряваха да… а бях сама. Нямах избор. Нямах избор. Не можех да избягам. Не можех да се бия. Можех само да ги накарам да кихнат и да накарам вода да закипи. Нямах избор. Само това можех да сторя.

Тя захлипа. Ейдриън колебливо посегна към нея. Ариста пусна четката и здраво стисна ръцете му. Притисна се към него и той я прегърна, галейки я нежно по косата.

Ейдриън погледна към крадеца с объркано изражение и прошепна:

— Карала ги е да кихат до смърт?

— Не — отвърна Ройс, взирайки се през рамо по посока на телата. — Кипнала е вода.

— Не знаех… не знаех дали ще проработи — прошепна тя между спорадичното поемане на въздух. — Трябваше да го променя, да преместя фокуса. Сама да създам ново заклинание. Само налучквах, но… чувствах правилната последователност. Парчетата съвпадаха. Усетих ги как съвпадат — аз ги накарах да съвпаднат.

Ариста вдигна глава, обърса очи и погледна надолу по хълма.

— Крещяха дълго. Мятаха се по земята. Опитах се да спра тогава, ала не знаех как и те… просто продължиха да се гърчат и крещят, а лицата им така почервеняха. Въргаляха се по земята и стискаха тревата, пищяха, а виковете им ставаха все по-тихи и по-тихи, сетне спряха да издават звуци… само дето съскаха… пара се издигаше от кожата им.

Сълзи продължиха да се спускат към брадичката й. Ейдриън обърса лицето й.

— Никого не бях убивала досега.

— Всичко е наред — каза Ейдриън, галейки я по главата, същевременно почиствайки боклуците от косата й. — Не сте искали да го сторите.

— Зная. Просто… Не бях убивала човек досега. Ти не ги чу. Беше отвратително. Част от мен сякаш умря заедно с тях. Не зная как го правиш, Ройс. Просто не зная.

— Представяйки си, че ако ситуацията беше обърната и те бяха успели, нямаше да плачат след това.

Ейдриън мушна пръст под брадичката й и повдигна главата на принцесата. Отмахна прилепналите към лицето кичури и прокара палец под очите й.

— Няма нищо. Вината не е ваша. Сторили сте нужното. Съжалявам само, че аз не бях тук.

Ариста се вгледа в очите му, сетне кимна, пое си дълбок дъх и си почисти носа.

— Хубаво се представям, нали? Напивам се, тъпча се с храна, споделям стая с вас, без да се замисля, а сега…

— Няма от какво да се срамувате — каза й боецът. — Ще ми се повече принцеси да бяха достойни за тази титла като вас.

Ройс отново огледа хълма, сетне обстойно претърси серетите, конете и багажа им. Откри емблеми с избродирани символи, което потвърди рицарската им самоличност, както и сносна торба злато, ала никакви документи. Свали, седлото и юздите на един от конете и го пусна.

— Само двама? — каза Ейдриън, когато Ройс се върна. — Очаквах повече.

Разръчка въглените с клон, при което на върха поприсветна. Ариста изглеждаше по-добре. В момента ядеше сирене. Лицето й бе измито, косата нарешена. Със сигурност демонстрираше повече издръжливост, отколкото той бе очаквал.

— Кара те да погледнеш на Етчър в съвсем друга светлина, нали? — рече Ройс.

— В смисъл?

— Не е възнамерявал да доведе и трима ни тук, само нея. Доста по-умен е, отколкото го смятах.

— Не чак толкова — уведоми ги Ариста. — Серетите му задигнаха тридесет златни тенента от обещаното от Гай възнаграждение.

— Значи операцията е била на Гай, а не на Мерик — рече Ейдриън.

— Не съм сигурен — отвърна крадецът. — Твърде е сложно за Гай, а пък плановете на Мерик не се провалят — той погледна към принцесата. — Е, все пак дори Мерик не е могъл да предвиди стореното от нея.

Ейдриън се изправи и като захвърли пръчката, погледна принцесата.

— Добре ли сте вече? Ще можете ли да яздите?

Тя бързо кимна, сетне изсумтя.

— Бях много изплашена. Двамата наистина ми липсвахте. Нямате си представа — никаква — колко съм щастлива да ви видя отново.

Тя си издуха носа.

— Много жени ми казват това — ухили се Ейдриън. — Ала вие сте първата принцеса.

Ариста леко се усмихна.

— И какво ще правим сега? Нямаме си и представа къде сме. Убедена съм, че никаква среща с Гаунт няма.

— Може и да има — рече Ройс. — Ала Космос не знае къде сме, за да ни съобщи. Сигурен съм, че Етчър не е съобщавал нищо за Хинтиндар в Колнора. Трябваше да кажа на Прайс, но не исках да рискувам. Глупаво от моя страна. Прекалено предпазлив бях.

— Няма да споря за това — каза му Ейдриън. — Несподелянето на информация ни доведе дотук.

Ариста се взря въпросително в Ройс.

— Казах му — рече крадецът.

— Никакви белези? — попита тя. — Даже насинено око?

— Дотам не стигнахме, ала може би и това ще стане, когато имаме повече свободно време — додаде Ейдриън. — Бързахме да спасим жена, която се оказа, че не се нуждае от спасяване.

— Радвам се, че го сторихте.

— Трябва да се отправим към Ратибор — заяви Ройс. — Не сме особено далече. Там можем отново да се свържем с Диаманта.

— Ратибор? — рече Ейдриън.

— Да, знаеш го, мръсното свърталище на плъхове, дето е столица на Ренидд. Вече видяхме къде си отраснал, нищо не пречи да се отбием и в моя роден град.

Ейдриън ровеше из дрехите си.

— Боров лес! — възкликна той, изваждайки бащината бележка. Втурна се към пламъка. — Сред боров лес вървяха крал и рицар, на рат поел, врагът ги предизвика. Рат и бор — Ратибор! Баща ми и наследникът са пътували през Ратибор и са били нападнати от врага — посочи към мъртъвците. — Серети.

— А останалото? — заинтригуван запита Ройс.

— Избиха се взаимно във бойната кланица, лишен от своя крал, заплака горко рицар.

— Значи са се сражавали и Наследникът е бил убит, а баща ти е оцелял.

— Лишен от своя крал — повтори Ейдриън. — Странен начин за изразяване. Защо просто не е написал, че кралят умрял?

— Защото не се римува? — предположи Ройс.

— Удачно.

— После? — попита Ариста.

— На тайни и загадки проклетия решенье знайните легенди крият.

— Значи историята не свършва тук — рече принцесата — и трябва да потърсиш отговора в древното знание? Може би трябва да се обърнеш към Аркадиус.

— Не мисля, че ще се наложи — каза крадецът. — В Ратибор има улица на име Легендарна, както и такава на име Знайна.

— Пресичат ли се?

Ройс кимна:

— Малко на юг след Централния площад.

— И какво има там?

— Май църква.

— Ройс е прав. Трябва да идем в Ратибор.

Ариста се изправи:

— Аз съм повече от готова да се махнем оттук. Когато… — тя замлъкна. — Когато използвах Изкуството, усетих нещо неприятно. Това място е…

— Обитавано — каза Ройс и тя кимна. — Какво е то?

— Не зная — отвърна Ейдриън.

— Намира се само на няколко мили от родното ти село.

Боецът сви рамене:

— Хората в Хинтиндар не говореха много за него. Имаше няколко истории за призраци, слухове за гоблини и немъртви, такива неща.

— И нищо за това какво е било?

— Имаше някакво детско стихче, нещо като:

Древен камък на баира,

стари спомени съзира.

Нявга център, нявга всичко;

веч изгубен, пад стеничка.

— И какво трябва да означава това?

Ейдриън отново сви рамене.

— Пеехме това, когато играехме на падни стена — детска игра.

— Разбирам — рече Ройс.

— Каквото и да е било, не ми харесва — обяви Ариста.

Ройс кимна:

— Почти ме кара да чакам с нетърпение Ратибор — почти.

Глава 10
Награди

Камбаната отбеляза средата на деня и Амилия спря, защото не бе сигурна накъде да се отправи. В качеството си на кухненска прислужница бе незапозната с благородническите сектори. В редки случаи бе замествала разболели се камериерки на третия етаж. Бе почиствала колкото се може по-бързо, преди гостите да се върнат. Да се работи в присъствието на аристократ бе истински кошмар. Те най-често я игнорираха, ала тя бе ужасена да не привлече внимание. Невидимостта бе най-добрата й защита. Сред вдигащата се в миялната пара и суматоха бе лесно да остане незабелязана. В коридорите всеки можеше да я съзре.

Този път нямаше избор. Салдур я бе повикал в кабинета си. Отправяйки се да закусва, бе срещнала войник, уведомил я за желанието на Негова светлост да я види при следобедния звън. Амилия бе изгубила апетит и прекара остатъка от утрото в размишления за очакващата я орис.

Камбаната иззвънтя за втори път. Амилия започна да се паникьосва. Само веднъж бе посетила кабинета на регента, а тъй като тогава бе придружена от въоръжени люде, последното нещо, за което мислеше, бе пътят. Помнеше, че се бяха изкачили, ала не и колко етажа.

Ох, защо не тръгнах по-рано?

Прекоси огромната зала с дълги маси, отрупани с познати ней чинии и бокали — бе ги мила всеки ден. Стари другари от по-смислено време, когато се бе будила с мисълта, че и този ден ще бъде като вчерашния. Сега всяко утро носеше страха от провал.

От другия край на залата влязоха мъже, облечени в пъстри бродирани одежди — благородници. Настаниха се, разговаряйки шумно и полюлявайки се на столовете; развикаха се да им донесат вино. Тя задържа вратата на Бастиън, който носеше отрупан с димяща храна поднос. На връщане той й се усмихна благодарно, профучавайки край нея, отривайки чело.

— Как да стигна до кабинета на регента? — прошепна тя.

Бастиън не спря, ала се провикна през рамо:

— Иди в приемната зала през тронната.

— И после?

— Питай чиновника.

Амилия пое надолу по коридора край извитата стена на огромното стълбище към входа на палата. Работниците бяха отворили главните врати и през навлизащите лъчи светлина можеше да се види вдигналата се прах. Лъщящи от пот мъже пренасяха дървесина, хоросан и камък. Някои режеха дърво и мрамор. Катереха се по стълби, а скрипци издигаха нагоре кофи към кацнали върху скеле зидари. С удивление тя забеляза, че една от стените бе преместена, а таванът бе значително по-висок от последното й посещение. Входът също бе по-обширен и впечатляващ от нявга мрачното преддверие.

— Извинете? — чу се глас. Строен мъж стоеше на прага. Колебливо заобиколи преминаващите работници. — Мога ли да вляза?

Той се изкашля, държейки кърпичка пред лицето си.

Амилия го погледна и сви рамене:

— Защо не? Всички други го правят.

Мъжът направи няколко колебливи крачки, озъртайки се страхливо, отчасти вдигнал ръце, като да се предпази от удар. Слабоват, носеше перука, яркожълта туника и раирани панталони. Бе по-висок от Амилия.

— Добър ден, милейди — поклони се той, веднага щом подмина работниците. — Аз съм Нимбус от Вернес и съм тук да предложа услугите си.

— О — рече с празен поглед тя, — не мисля…

— Моля ви, умолявам ви, изслушайте ме. Бях придворен на крал Фредрик и кралица Джоузефин в Галеаннон. Добре съм запознат с протокола, процедурите и кореспонденцията. Преди това бях камерхер на херцог Ибсен от Вернес, така че съм способен да…

Той поспря.

— Добре ли сте?

Амилия преглътна.

— Просто бързам. Трябва да се срещна с регента.

— Тогава прося извинение. Просто… — той приведе рамене и въздъхна. — Със срам трябва да призная, че съм бежанец от националистическата инвазия. Имам само дрехите на гърба си и тази чанта. Придвижвах се пеш и… съм леко гладен. Надявах се, че в двореца ще си намеря работа. Друго не умея — рече той, почиствайки раменете си от прахта.

— Съжалявам да го чуя, но не съм… — тя спря, видяла устната му да трепери. — Откога не си ял?

— От доста време. Вече не помня кога.

— Слушай — рече му тя. — Мога да ти уредя нещо за ядене, но ще трябва да изчакаш първо да мине срещата ми.

Тя си помисли, че той ще се разплаче, прехапал устни, кимайки неколкократно:

— Много благодаря, милейди.

— Изчакай тук. Ще се върна скоро… поне така се надявам.

Амилия продължи по пътя си, заобикаляйки мъжете в кожени престилки, промуши се покрай трима в роби, хванали метрите си като жезли и разгорещено спорещи над огромни проснати върху маса пергаменти.

Тронната зала, която също показваше признаци на обновление, бе почти завършена. Тук имаше само неколцина работници. Мраморният под блестеше, както и огромните поддържащи тавана колони. Край вътрешната стена се издигаше подиумът, увенчан с императорския трон. Последният бе оформен като гигантска хищна птица. Крилете, разперени в огромен кръг пера, съставяха облегалката. Амилия се отправи към административните кабинети.

— Какво искате? — обърна се към нея чиновникът. Никога не го бе харесвала. Имаше плъше лице: малки очички, едри предни зъби и останки от черна коса върху оплешивяващото си теме. Дребосъкът се бе разположил зад огромно бюро. Пръстите му бяха почернели от мастило.

— Тук съм да видя регент Салдур — отвърна тя. — Той ме очаква.

— Нагоре по стълбите, четвъртия етаж — рече и заби поглед в пергаментите, за да покаже, че е приключил.

На втория етаж стените бяха измазани с хоросан.

На третия я посрещна облицовка.

Също облицован, четвъртият можеше да се похвали с изящна дърворезба. Фенерите се превърнаха в елегантни полилеи, дълъг червен килим се простираше по протежението на коридора. Осъзна колко не на място бе изглеждал Салдур при посещението си в кухнята. Хвърли поглед към мръсната си рокля и осъзна иронията.

Вратата бе отворена; регент Салдур стоеше пред арката на прозорец, съставен от три от най-големите стъкла, нявга виждани от Амилия. От градината долитаха птичи песни, а регентът четеше някакъв пергамент, вдигнат към светлината.

— Закъсня — рече той, без да поглежда.

— Съжалявам. Не знаех как да дойда дотук.

— Нещо, което трябва да разбереш: не се интересувам от оправдания или извинения. Очаквам единствено резултати. Когато ти кажа да направиш нещо, очаквам то да бъде свършено точно както съм наредил. Не по-рано, не по-късно, не по различен начин. Разбра ли?

— Да, Ваша милост — беше й значително по-горещо в сравнение с мигове по-рано.

Регентът отиде до бюрото си и положи пергамента. Събра връхчетата на пръстите си и ги потупа едно в друго, изучавайки я.

— Как ти беше името?

— Амилия от Тарин дол.

— Амилия — красиво име. Амилия, ти ме впечатли. Това не е лесно постижение. Назначих пет различни жени на длъжността имперска секретарка — дами с благородно потекло. Ти си първата, успяла да постигне напредък с Нейно Високопреосвещенство. И също така ме изправи пред необикновен проблем. Не може момиче от миялната да бъде личен асистент на императрицата, как би изглеждало това?

Той седна зад бюрото си, оправяйки гънките на робата.

— Възможно е императрицата да бе умряла, ако не беше сторения от теб еквивалент на магия. Заслужаваш награда. Давам ти дипломатическия ранг на баронеса. От този момент ще бъдеш лейди Амилия.

Регентът потопи перо в мастилницата и се подписа.

— Дай това на чиновника и той ще се погрижи да получиш необходимия материал за по-добр… За рокля.

Амилия се взираше в него, в невъзможност да помръдне, едва дишайки, не желаейки да наруши момента. Намираше се на гребена на вълна от късмет и се страхуваше, че и най-малкото движение ще я повали във водата. В крайна сметка той не я наказваше. За другото щеше да мисли после.

— Нищо ли няма да кажеш?

Амилия се поколеба:

— Би ли могла императрицата също да получи нова рокля?

— Сега вече си лейди Амилия, секретарка на императрица Модина Новронска. Можеш да предприемаш каквито мерки смяташ за необходими за благоденствието на императрицата.

— Мога ли да я извеждам на разходка?

— Не — рече рязко Салдур. Сетне по-меко добави: — както знаем, Модина не е все още здрава. Лично аз се страхувам, че може би никога няма да се възстанови. Ала е наложително нейните поданици да вярват, че имат силен водител. От нейно име аз и Етелред вършим прекрасни неща за хората ей там — той посочи през прозореца. — Ала не можем да се надяваме на успех, ако те открият, че обичната им императрица не е с всичкия си. Трудно дело ни е възложил Новрон, да построим по-добър свят, криейки недъзите на императрицата, което ни отвежда до твоята задача.

Амилия премигна.

— Въпреки моите усилия се прокрадват слухове, че императрицата не е добре. Тъй като народът не я е виждал, някои започват да твърдят, че тя не съществува. Трябва да успокоим страховете им. Твоята задача ще бъде да подготвиш Модина да изнесе реч от парадния балкон след три дни.

— Какво?

— Не се притеснявай, става дума само за три изречения — той вдигна пергамента, който бе чел, и й го подаде. — Не би трябвало да те затрудни особено. Успя да я накараш да каже една дума. Нека сега произнесе още няколко. Накарай я да запомни думите и да ги изрича, както подобава на императрица.

— Но аз…

— Помни какво казах за извиненията. Сега си част от аристокрацията, привилегирована персона с власт. С това идват и отговорности. Сега върви. Имам и друга работа.

Вземайки пергамента, тя се обърна и закрачи към вратата.

— И, лейди Амилия, не забравяй, че преди теб имаше пет имперски секретарки — и всички те също бяха благороднички.

* * *

— Вдигнала си платната — заяви Ибис, взирайки се в документа, показан му от Амилия. Повечето от кухненския персонал се бе скупчил край ухиления готвач.

— Много е красиво — рече Кора. — Виж само как е изписано.

— Никога не съм имал желанието да чета — рече Ибис. — Ала сега ми се ще да можех.

— Разрешавате ли? — попита Нимбус. Внимателно обърса ръце в кърпичката си и като се протегна, деликатно пое пергамента. — Аз, Модина, императрица по право, получила тази отговорност по милостта на нашия повелител Марибор, чрез своите имперски регенти, Морис Салдур и Ланис Етелред, повелявам, че за награда за вярна служба и угодни дела, Амилия от Тарин дол, дъщеря на майстора на карети Бартоломю, е издигната и от този момент ще принадлежи сред благородниците на Новронската империя, под името лейди Амилия от Тарин дол.

Нимбус вдигна глава:

— Има и още, свързано с ограниченията на наследяването и благородническите правомощия, но това е най-важното.

Всички се взираха в гърчавела.

— Това е Нимбус — представи го Амилия. — Нуждае се от хапване, надявах се, че тук ще се намери нещичко за него.

Ибис се ухили и се поклони.

— Вече си дама, Амилия. В тази стая няма човек, който да ти откаже. Чуваш ли, Едит? — провикна се към главната прислужница, която тъкмо влизаше. — Нашата Амилия вече е аристократка.

Едит застина:

— Кой е казал?

— Императрицата и регент Салдур, ето кой. Така пише на този пергамент. Искаш ли да прочетеш?

Едит се намръщи.

— О, да. Ти можеш да четеш, колкото и аз. Би ли желала лейди Амилия да го стори? Или нейният прислужник? Той има отличен глас.

Едит награби куп чаршафи и се отправи към пералнята. Готвачът избухна в смях:

— Тя не спираше да разправя как ще се върнеш при чиниите — или нещо още по-унизително.

Потривайки бързо едрите си ръце, той се обърна към Нимбус.

— Е, какво ще искаш?

— Каквото и да е — отвърна Нимбус с треперещи ръце, с които все още държеше пергамента. — След няколко дни гладуване дори и кожа за обувки изглежда апетитно.

— Заемам се веднага.

— Може ли да разчистим място за Нимбус? — попита Амилия. Моментално Кора и Нипър се заеха да разчистват масата на пекаря и да я подреждат.

— Благодаря ви — рече Амилия. — Не е нужно да си създавате толкова грижи. Благодаря на всички ви.

— Извинете, милейди — обърна се към нея Нимбус. — Ако ми позволите, не подхожда на една дама да изразява благодарност за извършените от подчинените й услуги.

Амилия седна край него и въздъхна. Подпря брадичка на ръцете си и изкриви лице.

— Не зная как да съм дама. Не зная нищо, а от мен се очаква да науча Модина как да бъде императрица? — контрастът на късмета с надвисналия провал я объркваше. — Негова светлост сигурно ще ме убие.

Тя взе пергамента и го разтърси.

— Е, поне след като вече съм благородна, сигурно ми се полага бързо обезглавяване.

Лийф донесе чиния с яхния. Нимбус погледна към чинията и подредените около нея прибори.

— Кухненският персонал очевидно не е особено запознат с подредбата на маса, нали? — той взе малка двузъба вилица и поклати глава. — Това е вилица за мекотели, би трябвало да бъде поставена в чинията ми… ако ядях такива. Нямам лъжица.

Амилия се почувства глупава.

— Не мисля, че някой тук знае какво е вилица — тя се взря недоверчиво в прибора. — Дори и аристократите не ги използват. Поне никога не съм мила.

— Зависи от мястото. По на юг са много популярни.

— Ще ти донеса лъжица — тя понечи да се изправи, когато усети ръката му върху своята.

— Отново — рече той, — ще си позволя да бъда прям, ала благородните дами не носят прибори. Ей, ти! — провикна се към профучаващия с кофа Нипър. — Донеси лъжица за Нейно Благородие.

— Веднага — отвърна момчето, оставяйки кофата и втурвайки се към килера.

— Видяхте ли? — каза Нимбус. — Не е трудно, изисква само малко увереност и правилен тон.

Нипър се върна с лъжицата. Тя така и не се озова на масата, Нимбус му я грабна от ръцете и започна да яде. Въпреки състоянието си, се хранеше бавно, на моменти почиствайки устни със салфетката, която бе поставил в скута си. Седеше изправен, както бе стояла лейди Констанс — с вдигната брадичка, изпънати рамене, прецизно хванали лъжицата пръсти. Амилия никога не бе виждала човек да се храни така… съвършено.

— Не е нужно да стоите тук. Макар да оценявам компанията ви, със сигурност имате по-важни неща за вършене. След като се нахраня, сам ще намеря изхода. Но искам да ви благодаря за това ястие. Спасихте живота ми.

— Искам да работиш за мен — смотолеви тя. — Да ми помогнеш да науча Модина да се държи като императрица.

Лъжицата на Нимбус застина във въздуха.

— Знаеш всичко за благородството. Дори каза, че си бил царедворец. Запознат си с всички правила и прочие.

— Протокол и етикет.

— Да, тях също. Не зная дали мога да ти уредя заплата, но може и да съм в състояние. Регентът каза, че мога да правя нужното за благоденствието на императрицата. Дори и да не успея, гарантирам ти място за спане и храна.

— В този момент, милейди, това е цяло щастие. За мен ще бъде чест да помогна на Нейно Високопреосвещенство, по какъвто и да е начин.

— Значи решено. Официално си…

— Имперски наставник на Нейно Високопреосвещенство? — предложи Нимбус.

— Да. Първата ни задача е за три дни да я научим да произнесе реч от парадния балкон.

— Не звучи особено трудно. Говорила ли е пред хора досега?

Амилия се насили да се усмихне:

— Миналата седмица произнесе думата не.

Глава 11
Ратибор

Влизайки в нощен Ратибор Ариста си помисли, че това е най-мръсният и отвратителен град, който можеше да си представи. Улиците се виеха в произволни линии, вкопчвайки се една в друга под странни ъгли. Край всяка сграда имаше струпани отпадъци. Тесните тротоари представляваха ужасяващи ивици от кал и фекалии. Над мръсотията бяха хвърлени дъски, принуждаващи минувачите да балансират като въжеиграчи. Къщите и магазините бяха не по-малко мизерни. Издигнати в необичайните ъгли на пресечките, сградите бяха оформени като парчета сирене, придавайки на града натрошен изглед. Здраво затворените заради вонята прозорци бяха станали непрозрачни от нечистотията, с която ги бяха заливали преминаващите коли.

Ратибор процъфтяваше по подобие на бедняк, гордеещ се с мазолите си. Ариста бе чувала за репутацията му, но докато не се убеди лично, не я беше разбирала. Това бе работнически град, място, където милост не бе проявявана или очаквана. Тукашните носеха бедността и нещастието с гордост, извличайки съмнителен престиж от съревнования по нещастие над чаша бира.

Нехранимайковци и вагабонти, амбулантни търговци и крадци крачеха по дъските, изплувайки и отново потъвайки в сенките. Не липсваха уличните деца — изоставени, ако се съдеше по вида им — парцаливи животинчета, приклекнали край входовете. Сред тълпите се движеха и малки семейства. Търговци със съпругите и децата си носеха вързопи или тласкаха колички с богатствата си. Всички изглеждаха изтощени и мизерстващи, лутащи се из градския лабиринт.

Дъждът бе започнал малко след като напуснаха хълма и не спря да вали през остатъка от пътуването. Ариста подгизна до кости. Косата й се лепеше по лицето, пръстите й се бяха набръчкали, качулката се увиваше около главата й. Ройс ги водеше из преплетените кални улици, а леденият вятър я караше да потръпне. С нетърпение бе чакала да стигнат града. Макар да не изглеждаше според очакванията й, всякакъв подслон щеше да е добре дошъл.

— Ще желаете ли дъждобран, мадам? — попита търговец, повдигнал стоката си. — Само пет сребърни! — продължи той. Принцесата не забави коня си. — Ами нова шапка?

— Някой от вас, господа, нуждае ли се от компания за през нощта? — провикна се окаяна жена, седнала на дъска под навеса на галантерия. Отметна косата от лицето си и се усмихна съблазнително, разкривайки липсващи зъби.

— Какво ще кажете за пиле за вечеря? — попита ги друг, вдигнал някаква мъртва птица, тъй гърчава, че трудно можеше да се определи като кокошка.

Ариста поклати глава, подканяйки коня си да върви по-бързо.

Навсякъде имаше знаци — заковани за гредите на навесите или забити в калта. Предлагаха неща като ПИВО, САЙДЕР, МЕДОВИНА, ВИНО, БЕЗ ВЕРЕСИЯ! и ТРИДНЕВНО СВИНСКО — ЕВТИНО! Ала някои бяха по-заплашителни, като: ПРОСЯЦИТЕ ЩЕ БЪДАТ АРЕСТУВАНИ и ВСИЧКИ ВЛИЗАЩИ В ГРАДА ЕЛФИ ТРЯБВА ДА СЕ РЕГИСТРИРАТ ПРИ ШЕРИФА. Боята на последния знак бе все още прясна.

Ройс се спря пред странноприемница, на чийто знак бе изографисано гротескно кикотещо се лице и надпис СМЕЕЩИЯТ СЕ ГНОМ. Издигаше се на три етажа, което бе сносно дори и по стандартите на Колнора, ала едва се промушиха през тесния вход. Вътре се носеше миризмата на мокри дрехи и дим. Таверната бе толкова претъпкана, че Ейдриън трябваше да им проправя път.

— Търсим собственика — обърна се Ройс към млад мъж, нарамил поднос.

— Това ще да е Айърс. Онзи господин със сивата коса зад бара.

— Истина е, казвам ви! — високо говореше младок с огненочервена грива. Не бе ясно кому говори, изглежда се обръщаше към всички. — Баща ми е пралеонски страж. Служил е на Негово Величество двадесет години.

— И какво доказва това? Урит и останалите загинаха в огъня. Никой не знае как се е подпалил.

— Андроус го запали! — убедено изкрещя червенокосият. Внезапно помещението утихна. Ала младежът не спря дотук и се възползва от настъпилата тишина, за да продължи. — Той предаде краля, изби кралското семейство и взе короната, за да предаде кралството на императрицата. Добрият крал Урит никога не би се присъединил към Новата империя. Тези, които му бяха верни — също.

Яростни викове се разнесоха от тълпата.

Насред тази суматоха тримата достигнаха бара, където неколцина мъже наблюдаваха глъчката, стиснали празни халби.

— Мистър Айърс? — обърна се Ройс към мъжа, който с помощта на едно момче се мъчеше да постави нова бъчва.

— Кой се интересува? — попита мъжът. Носеше оцапана престилка. Лицето му бе изпотено и почервеняло от напрежението.

— Искаме да наемем две стаи.

— Нямате късмет. Всичко е заето — отвърна Айърс, без да спира. — Джими, повдигни я.

Изцапаното хлапе скочи и мушна клин под бъчвата, накланяйки я леко напред.

— Някъде другаде из града има ли свободни места? — попита Ейдриън.

— Навсякъде ще да е така, приятелю. Тъпкано е до дупка. Със седмици идват бежанци.

— Бежанци?

— Да, хората бягат от националистите. Повечето идват тук. Нищо против, отлично се отразява на бизнеса.

Айърс извади канелката от старата бъчва и с дървен чук я заби в новата. Наточи една-две халби да дръпне утайката и, като избърса ръце в престилката си, започна да изпълнява поръчки.

— Няма ли къде да нощуваме?

— Не мога да кажа, поне на мен не ми е известно — отвърна Айърс и най-сетне отдели миг да обърше заплашително висналата на носа му капчица пот. — Може би някой отдава под наем част от дома си, обаче всички странноприемници са тъпкани. Дори ми се наложи да отдавам място по пода.

— Останало ли е? — с надежда попита Ейдриън.

— Какво дали е останало?

— Място. Вън вали изключително силно.

Айърс вдигна глава и се огледа.

— Има местенце под стълбите, дето още никой не го е взел. Ако нямате нищо против цяла нощ да ви крачат над главите.

— По-добре е от канавката — сви рамене Ейдриън. — Може би утре ще има повече свободни места.

Лицето на собственика изрази съмнение.

— Ако ще останете, ще ви струва четиридесет и пет сребърни.

— Четиридесет и пет? — зашеметен възкликна Ейдриън. — За място под стълбите? Нищо чудно, че никой не го е взел досега. Та една стая в „Царствената лисана“ в Колнора струва двадесет!

— Иди там тогава. Обаче ако искаш да останеш тук, ще броиш четиридесет и пет сребърни тенента. Ти си решаваш.

Боецът се навъси, ала отброи парите.

— Надявам се в цената влиза вечерята.

— Не — поклати глава Айърс.

— Също имаме и три коня.

— Браво на вас.

— И в конюшнята ли няма място? Проблем ли ще е да ги оставим отпред?

— Никакъв — ако броиш по още пет сребърни на кон.

Запровираха си път през тъпканицата и се добраха до дървеното стълбище. Неколцина бяха закачили мокрите си наметки там, имаше и празни бъчонки. Ройс и Ейдриън подредиха бъчвите и щайгите в нещо като заслон и нахвърляха плащовете отгоре. Някои ги изгледаха сурово — несъмнено стопаните на въпросните одежди — ала никой не каза нищо — разбираха ситуацията. Оглеждайки се, Ариста видя други хора, свити по ъглите и край стените на огромната стая. Някои от тях бяха семейства, чиито деца се опитваха да спят, положили главици на влажните дрехи. Майки ги галеха и пееха приспивни песни над пиянската врява. Тези бяха късметлии. Тя се зачуди за семействата, които не можеха да си позволят частица от пода.

Колко ли треперят навън, свити под дъските или в някоя алея?

Ариста установи, че шумът в странноприемницата не бе грохотът на четиридесет различни разговора, а по-скоро една дискусия, в която участваха различни люде с разнообразни мнения. Понякога един от говорещите успяваше да надвика останалите, след което биваше заглушен от тълпата. Най-гласовит беше огненоглавият.

— Не, не е! — изкрещя още веднъж той. — Не е кръвен роднина на Урит. Той е брат на втората съпруга на Урит.

— И предполагам смяташ, че първата му съпруга е била убита, за да може той да се ожени за Амитър, за да може Андроус да стане херцог?

— Точно това казвам! — заяви младокът. — Не виждате ли? Планирали са това с години — и то не само тук. Сториха го в Олбърн, Уоррик… Дори опитаха и в Меленгар, ама там се провалиха. Някой гледа ли онази пиеса? „Конспирацията за короната“. Тя е по истински случай. Децата на Амрат надхитрили заговорниците. Ето защо Меленгар не се подчини на Новата империя. Не виждате ли? Всички ние сме жертви на заговор. Чух дори, че може изобщо да няма никаква императрица. Цялата история за Наследника на Новрон е измама, с която да се залъгват масите. Нима мислите, че някаква си фермерка може да убие звяр? Хора като Андроус ни контролират — зли, корумпирани убийци, нямащи капка благородна кръв във вените си, нито чест в сърцата си.

— Е, и какво? — запита дебелак с карирана жилетка. — Какво ни дреме кой ни управлява? Нашата е все една и съща. Говориш за неща между ония със синята кръв. Нас това не ни засяга.

— Лъжеш се! Колко мъже от града бяха принудително отведени в армията? Колко от тях ще умрат заради императрицата? Колко синове бяха пратени да се бият с Меленгар, който никога не е бил наш враг? Сега националистите идват. Само на няколко мили на юг са. Ще завладеят този град, точно както направиха и с Вернес. Защо? Защото сме част от империята. Нима смятате, че синовете, братята и бащите ви щяха да умират, ако Урит беше още жив? Искате да видите Ратибор разрушен?

— Няма да разрушат Ратибор! — изкрещя в отговор дебеланкото. — Ти просто всяваш смут с глупавите си слухове, опитвайки се да изплашиш достойните хора. Армии ще се бият, управата ще се промени, но нас това няма да ни засегне. Ние пак ще сме си бедни и ще се борим за оцеляване, както винаги досега. Крал Урит имаше своите войни, вицекрал Андроус също. Работим, бием се и умираме и под управлението на двама им. Такава е съдбата ни. Подобни предателски приказки само ще докарат нечия смърт.

— Ще запалят града — рече възрастна жена със синя забрадка. — Точно както опожариха Килнар. Зная. Бях там. Видях ги.

Всички очи се обърнаха към нея.

— Това не е истина! Не може да бъде — протестира шишкото. — Няма логика. Защо им е да опожаряват градовете? Биха ги искали непокътнати.

— Не националистите — рече тя. — Империята го стори.

В стаята се възцари тишина.

— Когато имперските управници видяха, че градът е изгубен, наредиха подпалването му, за да не остане нищо за националистите.

— Истина е — рече мъж, разположил се със семейството си близо до кухнята. — Ние живеехме във Вернес. Видях градската стража да подпалва домовете и дюкяните.

— Тук ще се случи същото — младокът отново съумя да привлече вниманието. — Освен ако не сторим нещо.

— Какво можем да направим? — попита млада майка.

— Можем да се присъединим към националистите. Да им дадем града, преди вицекралят да е съумял да го подпали.

— Това е предателство! — каза дебелият. — Ще докараш смъртта на всички ни!

— Империята завладя Ренидд чрез измама, убийство и мошеничество. Думите ми не са измяна, те са лоялност към монархията. Да стоим със скръстени ръце, докато империята изнасилва кралството и опожарява града е предателство; и освен това глупашка страхливост!

— Глупак ли ме наричаш?

— Не, сър, наричам те страхлив глупак.

Дебелият се изправи възмутено и изтегли кама.

— Настоявам за удовлетворение.

Младежът се изправи и извади дълъг меч:

— Както желаеш.

— Сражаваш се с меч срещу кинжал, а наричаш мен страхливец?

— Нарекох те също така и глупак, глупак е този, който държи кинжал и предизвиква мечоносец.

Неколцина от присъстващите се изсмяха, което още повече вбеси шишкото:

— Нямаш ли чест?

— Аз съм само беден войнишки син от мизерен град. Не мога да си позволя чест.

Тълпата отново се изкикоти.

— Също така съм и практичен човек, който знае, че да победиш е по-важно от това да умреш — честта е нещо, което засяга само живите. Но знай следното: избереш ли да се биеш с мен, ще сторя всичко по силите си, за да те убия, както ще направя всичко, за да спася този град и жителите му. Да вървят по дяволите честта и клетвите!

Тълпата избухна в аплодисменти — за голямо неудовлетворение на дебелия. Почервенял, той постоя за миг, сетне мушна камата в колана си и рязко излезе.

— Но как можем да предадем града на националистите? — попита старата жена.

Младежът се обърна към нея:

— Ако вдигнем опълчение, ще можем да се въоръжим от оръжейната и да нападнем градския гарнизон. Сетне ще арестуваме вицекраля. Имперската армия лагерува една миля на юг. Когато националистите атакуват, имперските войски ще се отправят към града, дирейки закрила. Но ще намерят вратите заключени. Това ще всее смут и националистите ще ги унищожат. Ще ги посрещнем като съюзници. Като се има предвид съдействието, което ще им окажем, може да очакваме справедливо отношение и дори самоуправление, тъй като това е тяхното кредо.

— Представете си само — замечтано рече той — целият Ратибор, целият Ренидд, управлявани от народен съвет, точно както Тур Дел Фур!

Това със сигурност допадна на мнозина от присъстващите.

— Занаятчиите ще притежават дюкяните си, вместо да ги наемат. Фермерите ще са стопани на земите, които обработват и ще ги предават без данъци на децата си. Търговците сами ще определят цените, данъците няма да отиват за войни. Вместо това парите могат да се използват за почистване на града. Бихме могли да павираме улиците, да сринем изоставените сгради и така да намерим работа за всички. Сами ще си назначаваме шерифи и управители, но те ще имат малко работа, защото каква престъпност би могло да има в един свободен град? Свободни хора със своя собственост нямат причина да вършат престъпления.

— Склонен съм да се бия за това — рече мъж, разположил се със семейството си край прозорците.

— Аз също, за павираните пътища — обяви старата жена.

— Бих искал да притежавам земята си — каза друг.

Още гласове също изразиха интерес и скоро разговорът стана по-сериозен. Гласовете се снишиха, мъжете се събраха на групички.

— Не си от Ренидд, нали? — някой попита Ариста.

Принцесата почти подскочи при откритието, че до нея се е настанила жена. Не бе напълно сигурна в пола й, тъй като тя бе облечена в тъмни панталони и мъжка риза. Заради късата й руса коса, Ариста първоначално я помисли за момче, ала очите издаваха новопоявилата се. Бяха дълбоки, като че задигнати от много по-възрастен човек.

— Не — отвърна неспокойно Ариста.

Жената я изучаваше с поглед, бавно плъзгайки очи по тялото й, сякаш запомняйки всяка линия на фигурата й, всяка гънка на роклята.

— Странна си. Начинът, по който ходиш, по който седиш. Всичко е много… прецизно; много… правилно.

Ариста вече не беше сепната, а чисто раздразнена.

— Не ми приличаш на типа човек, който може да обвинява другите в странност — отвърна тя.

— Ето! — развълнувано рече жената и размаха пръст. — Видя ли? Всеки друг досега щеше да ме е нарекъл мъжкаранеста курва. Ти имаш обноски, говориш с фини намеци като… принцеса.

— Коя си ти? — рязко се намеси Ейдриън, заставайки между двете. Ройс изникна иззад странната жена.

— Кой си ти? — отвърна нагло тя.

Вратата изпращя и вътре се изсипаха униформени имперски стражници. Няколко маси бяха обърнати. Най-близките до вратата клиенти се отдръпнаха страхливо — или биваха изблъскани.

— Арестувайте всички! — гръмко заповяда един. Той се отличаваше с шкембе, тъмни вежди и провиснали бузи. Стоеше на пети, впил палци в колана.

— За какво е всичко това, Тренчън? — изкрещя Айърс иззад бара.

— Добре ще сториш да си затваряш плювалника, Айърс, или ще те сложа в стегалка за нула време. Подслоняването на предатели и осигуряването на място за срещи на заговорници ще ти осигурят да увиснеш от стълба!

— Нищо не съм направил! — извика Айърс. — Хлапето беше. Той започна цялата дрънканица, той и жената от Килнар. Аз само наливах. Не нося отговорност за думите на клиентите си. Нямам нищо общо. Те и неколцина от другите говореха за това.

— Отведете всички за разпит — нареди Тренчън. — Ще стигнем до дъното на нещата. Искам водачите!

— Насам — прошепна мъжкараната. Грабвайки ръката на Ариста, задърпа принцесата към кухнята.

Ариста се противопостави.

Жената въздъхна:

— Освен ако не възнамерявате да поговорите обстойно с вицекраля кои сте и какво правите тук, най-добре ще е да ме последвате.

Принцесата хвърли поглед към Ройс, който кимна, ала на лицето му бе изписано притеснение. Грабнаха чантите си и я последваха.

Започвайки от входа, имперските войници се заеха да извличат хората на дъжда. Жени пищяха, деца плачеха. Съпротивяващите се бяха пребити и изхвърлени. Разположилите се в близост до задната врата се опитаха да избягат, само за да намерят още войници.

Мъжкараната ги отведе в кухнята, където готвачка ги изгледа смаяно.

— Пази се — рече й водачката им. — Тренчън арестува всички.

Готвачката шокирано изтърва черпака си, докато се провираха край нея към килерчето. Жената затвори вратата му и повдигна капак на пода, отвеждащ към избата. Прашни бутилки бяха наредени край стените, както и каци със сирене и масло. Жената откачи висящия на тавана фенер, затвори капака. Поведе ги към другия край на избата. На земята имаше метална решетка. Мъжкараната я отвори с помощта на парче дърво.

— Влизайте! — рече тя.

Над главите си чуха трополене на тежки ботуши по кухненския под, писъци и викове.

— Бързо! — прошепна късокосата.

Ройс влезе първи, спускайки се по оформящите стълба метални стъпенки. Крадецът потъна в мрака и Ейдриън направи знак на принцесата да го последва. Тя си пое дълбок дъх, като че щеше да се гмурва, и заслиза.

Стълбата продължаваше много по-дълбоко, отколкото Ариста бе очаквала. Наместо очаквания от нея тесен тунел, се озова в огромна подземна галерия. Беше непрогледно, с изключение на хвърляната от фенера светлина, а миризмата не можеше да бъде сбъркана. Водачката им закрачи безмълвно, не им оставяйки друг избор, освен да я последват.

Намираха се в канал, далеч по-голям от това, което Ариста си представяше — след видяното на повърхността. Стени от тухли и камък се издигаха на височина дванадесет фута, опирайки в таван с декоративна мозайка. На всеки няколко фута имаше решетки, от които се спускаше оглушителна вода. Тя се пенеше в средата на тунела, спрашаваше се на множество пръски из завоите и при решетките поливаше стените.

Жената с фенера крачеше бързо по тухления тротоар до стената. Дебели каменни арки се издигаха на равни интервали, пораждащи асоциации за ребра. Мъжкараната лесно ги заобикаляше, ала за Ариста с нейната рокля бе далеч по-трудно да преодолява тези препятствия. Бурята на повърхността бе причина за придошлите канални води, фучащи край тях, понесли нечистотии.

Тунелът достигна кръстопът. В горните ъгли на съответните разклонения имаше издълбани маркировки. Едното очевидно отвеждаше по ПЪТЯТ НА ЧЕСТТА, а другото водеше към ХЕРАЛДОВА. Жената с фенера без колебание ги поведе по коридора, чието название бе съобщено първо. Спря рязко.

Този тунел бе малко по-тих и по-широк, но иначе по нищо не се отличаваше.

— Преди да продължим, трябва да бъда сигурна — заговори тя. — Позволете ми да улесня нещата с догадката, че дамата е принцеса Ариста Есендън от Меленгар. Ти си Ейдриън Блекуотър, а ти, Дъстър, си прословутият Демон от Колнора. Права ли съм?

— Което значи, че си Диамант — рече Ройс.

— На вашите услуги — тя се усмихна и Ариста си помисли колко котешки черти има лицето й — едновременно дружелюбно и зло. — Викайте ми Кварц.

— В такъв случай се считай за права.

— Благодаря, че ни измъкна — каза Ейдриън.

— Няма какво да ми благодариш. Това ми е работата. В конкретния случай, и удоволствие. Не знаехме къде сте, но се надявах, че може да се отбиете насам. Сега вървете след мен.

И тя отново закрачи напред. Ариста я следваше с мъка.

— Това какво прави тук? — разнесе се гласът на Ейдриън някъде иззад принцесата. — Този канал е невероятен, а градът над него няма настилка.

— Ратибор не е бил вечно Ратибор — провикна се Кварц в отговор. — Някога е бил нещо много по-голямо. Всичко е забравено, погребано като този канал под векове мръсотия и лайна.

Продължиха да се движат по протежението на тунела, докато не достигнаха ниша, едва вдлъбната, заобиколена от тухли. Кварц се облегна срещу дървената плоскост и блъсна силно. Пъхна пръсти в появилата се цепнатина и плъзна панела настрани, разкривайки таен проход. Прекосиха редица стъпала, отвеждащи към дървена врата. През цепнатините й се процеждаше светлина, долитаха гласове. Кварц почука и отвори, разкривайки огромна подземна стая, пълна с хора.

Маси, столове, бюра и двуетажни легла също заемаха част от пространството. За осветяването на всичко това се грижеха свещи, леещи восъчни сълзи от умиление. Гореше и огън в потъмняла пещ, пламъците му облизващи дъното на огромен казан. Няколко големи сандъка стояха отворени, излагайки на показ съдържанието от сребърни прибори, свещници, дрехи, шапки, наметала и дори дрехи. Други приютяваха чанти, обувки и въже. Поне един бе препълнен с монети, предимно медни, но Ариста зърна проблясъка и на сребърни, и дори златни тененти. Въпросният сандък бе моментално затворен при появата им.

В стаята имаше дузина млади, гърчави хищници, облечени в странни одежди.

— Добре дошли в леговището на плъховете — приветства ги Кварц. — Плъхове, позволете да ви представя трима пътници от Колнора.

Раменете се отпуснаха, ръцете се отделиха от дръжките на оръжията; Ариста чу няколко издишвания.

— Онзи дъртичкия там е Гланц — Кварц посочи към съсухрен дългуч с опърпана брада и тесни очички. Носеше черна шапка и драматично на вид наметало, прилично на епископско. — Той е нашият храбър лидер.

Това подмятане породи изблик на смях.

— Майната ти Кварц! — наруга я момче на не повече от девет.

— Съжалявам, Карат — рече му тя. — Влязоха в Гнома, докато бях там.

— Чухме, че имперковците току-що нахлули там — рече Гланц.

— Да — потвърди Кварц.

Всички погледи се насочиха към Кварц, която си позволи напрегната пауза, за да седне в мек, захабен стол, прехвърляйки крака през облегалката. Очевидно се наслаждаваше на отдаденото й внимание.

— Емъри отново държеше речи — започна тя по подобие на майстор разказвач, обръщащ се към жадна публика. — Този път хората го слушаха. Можеше да подхване нещо, обаче раздразни Лейвън и той го предизвиква на дуел. Ама Емъри каза, че ще се бие с меч срещу кинжал и Лейвън изхвърчава от Гнома. Емъри трябваше да си плюе на петите, обаче спорът с Лейвън му помага да омае тълпата, така че продължава да говори.

Ариста забеляза, че крадците попиваха всяка дума. Бяха завладени от думите на Кварц, която ги подчертаваше с ръкомахания.

— Лейвън, каквото е копеле, тича при Тренчън. Връща се начело с гарнизона. Нахлуват и арестуват всички за измяна.

— А какво направи Айърс? — развълнувано попита Гланц.

— Че какво може да стори? Пита какво става, а ония му викат да млъкне и той го прави.

— Утрепаха ли някой? — запита Карат.

— Не видях, обаче трябваше да се чупаря страшно бързо, та да спася гостите.

— Отведоха ли Емъри?

— Предполагам, ама не видях.

Гланц прекоси стаята, за да дойде по-близо до тях. Кимна, сякаш изразявайки одобрение, сетне започна да поглажда разсеяно брадата си.

— Принцеса Ариста — рече той, повдигна шапка и се поклони несръчно. — Моля да ни извините за обстановката. Рядко посрещаме гости като вас тук. И да си призная, не знаехме кога и дали изобщо ще дойдете.

— Да знаехме, поне щяхме да изкъпем плъховете! — провикна се някой по-назад, предизвикал смях.

— Тихо, окаянико. Простете им, милейди. Те са пълни дегенерати, начинът им на живот само влошава състоянието им. Опитвам се да ги подобря, но както виждате, с малък успех.

— Това е защото ти си най-големият негодник тук, Гланц — заяде се Кварц.

Гланц не обърна внимание на думите й и се обърна към Ройс.

— Дъстър? — попита, вдигайки вежда.

При споменаването на това прозвище стаята утихна. Всички се струпаха напред, за да видят по-добре.

— Мислех, че е по-едър — рече някой.

— Това не е Дъстър — заяви Карат, храбро пристъпвайки напред. — Това е просто старчок.

— Карат — пренебрежително каза Кварц, — новото кученце на обущаря е старо, сравнено с тебе.

Коментарът породи нов залп от кикот. Карат изрита краката на Кварц:

— Трай, луничава мутро.

— Хлапето е право — рече Гланц.

— Нямам чак толкова лунички — рече Кварц.

Гланц подбели очи.

— Не, имам предвид, че не сме сигурни дали това наистина са Дъстър и принцесата? Може имперковците да са знаели, че ги чакаме и да са спретнали нещо. Имате ли доказателства за самоличността си?

Ариста забеляза ръката на Гланц небрежно да се промъква в близост до дългия черен кинжал в колана му. Останалите в стаята се заразпръскваха с бавни, но заплашителни движения. Само Кварц не помръдна от стола.

Ейдриън с леко притеснение проследи как Ройс откопчава наметката си, оставяйки я да се спусне на пода. Всички очи се спряха на затъкнатия в колана му кинжал с бяло острие. Нетърпеливо чакаха следващото му действие. Той ги изненада — бавно разкопча ризата си, разкривайки лявото си рамо, където имаше белег под формата на М.

Гланц се приведе и огледа дамгата.

— Белегът на Манзант — рече той и изражението му се смени с такова на удивление. — Дъстър е единственият, измъкнал се от този затвор.

Всички кимнаха и замърмориха с удивени гласове. Ройс се облече.

— И все пак не ми мяза на чудовище — презрително каза Карат.

— Защото не си го виждал рано сутрин — обясни му Ейдриън. — Преди да закуси е същински сатана.

Диамантите се изкикотиха, а Карат се усмихна колебливо.

— Вече можем ли да пристъпим към работа? — попита Ройс. — Трябва да съобщите на Бижуто, че Етчър е предател и да разберете дали е била уредена среща с Гаунт.

— Всичко с времето си — рече Гланц. — Първо трябва да уредим нещо важно.

— Тъй, тъй — Кварц се оживи, скочи на крака и седна край главната маса. — Плащай, народе.

Разнесоха се недоволни изръмжавания. Крадците неохотно наизваждаха кесии и започнаха да отброяват монети. Струпаха сребро пред мъжкараната. Гланц се присъедини към нея и двамата започнаха да броят.

— Ти също, Сет — рече Кварц. — Беше турил половин камък.

Когато броенето приключи, Гланц и Кварц разделиха плячката на две купчини.

— А задето ги намерих? — попита тя с усмивка.

Гланц се намръщи и отдели купчинка сребро, която тя прибра в собствената си кесия, тъй пълна, че трябваше да я държи с две ръце.

— Обзаложили сте се дали ще успеем? — попита Ариста.

— Почти всички — отвърна Гланц с усмивка.

— Без Гланц и моя милост — щастливо рече Кварц. — То и аз не смятах, че ще дойдете. Просто ми харесаха условията и шанса за печалба, ако цъфнете.

— Големи умове — каза й Гланц, докато на свой ред си прибираше печалбата. — Действително.

Заключил съкровището си в сандък, Гланц се извърна със сериозен поглед.

— Кварц, вземи Сет и идете в лагера на националистите. Виж дали можете да организирате среща. Тръгнете по улица Дигън, тя ще да е най-безопасна сега.

— И поетична — рече Кварц, усмихвайки се на себе си. Махна на Сет, който тъкмо си вземаше плаща. — Зная точно колко имам в сандъка — обяви тя, прибирайки кесията си в упоменатия. — Най-добре ще бъде на връщане да намеря същото количество, иначе всички ще си платят.

Никой не се подигра или пошегува. Очевидно крадците бяха сериозни, когато ставаше дума за пари.

— Да, да, изчезвайте — пропъди ги Гланц и се обърна към новодошлите. — Да видим сега, какво да правим с вас? Не можем да мръднем тази нощ, защото стражниците са пощурели. Пък и времето не е особено благоприятно. Може би на сутринта ще ви намерим убежище, но за тази нощ се страхувам, че ще трябва да споделите скромния ни дом. Както виждате, не разполагаме с подобаващи за принцесата условия.

— Ще се оправя — рече тя.

Гланц изумен я изгледа.

— Сигурна ли сте, че сте принцеса?

— Очовечава се с всеки изминат ден — каза Ейдриън, усмихвайки й се.

— Може да спите там — рече Карат, който скачаше на едно от леглата. — Това е леглото на Кварц, а над него е това на Сет. Няма да се върнат тази нощ.

— Благодаря ти — рече Ариста, сядайки на долното легло. — Ти си истински джентълмен.

Карат се изправи и изпъчи гърди, усмихнат.

— Той е мизерен крадльо, който не си плаща навреме — закани се с пръст Гланц. — Все още си ми длъжник, забрави ли?

Гордата физиономия на хлапето изчезна.

— Учудвам се, че вече са нарекли улица на Гаунт — отбеляза Ариста, променяйки темата. — Нямах представа, че е толкова популярен.

Неколцина се изкикотиха.

— Обратното е — рече по-възрастен с грубовато лице.

— Улицата не носи неговото име — обясни Гланц. — Той носи името на улицата.

— Гаунт е родом от Ратибор? — попита Ейдриън.

Гланц го погледна с такова изражение, сякаш онзи бе изразил съмнение в съществуването на слънцето.

— Роден е на улица Дигън. Казват, че бил заловен от пирати и това променило живота му.

Ейдриън се обърна към Ройс:

— Видя ли? Да израснеш в Ратибор си има и добри страни.

— Дъстър е от Ратибор? Къде си живял?

Ройс не вдигна очи от раницата си:

— Не смяташ ли, че трябва да пратиш някого до Колнора? Бижуто ще иска да узнае веднага за Етчър, забавянето може да доведе до убийства.

Гланц му се закани с пръст:

— Помня те. Не сме се срещали, но и аз бях в Диаманта тогава. Ти беше важна клечка, на всички казваше какво да правят — изкикоти се. — Трудно се отказва човек от този навик, а? Е, с упоритост всичко се постига.

Той се обърна.

— Там има сухи одеяла, които можете да използвате. Сутринта ще помислим за нещо по-добро.

Ройс и Ейдриън ровеха из чантите си. Ариста ги гледаше завистливо, Етчър бе отнесъл нейния вързоп със себе си. Вероятно му трябваше като доказателство, а може би е мислел, че вътре има нещо ценно. Във всеки случай бе знаел, че тя няма да се нуждае вече от нещата си. Най-вероятно беше забравил, че е още на коня му.

Не беше изгубила много неща: оцапана рокля, нощницата, кинжалът и едно одеяло. Единствената вещ, която все още носеше със себе си, бе и единственото нещо, от което се нуждаеше — четката от баща й. Извади я и се опита да оправи заплетената лудница, която представляваше в момента косата й.

— Умееш да общуваш с хората, Ройс — спомена Ейдриън, разтваряйки друга раница.

Ройс изръмжа нещо, което Ариста не разбра. Изглеждаше погълнат от екипировката си.

— Къде си живял, Ройс? — попита принцесата. — Когато си бил тук.

Имаше дълга пауза. Най-сетне той отговори:

— Това не е първият път, когато спя в тези канали.

* * *

Слънцето едва бе надникнало над хоризонта, а въздухът вече беше горещ и натежал от влага. Дъждът бе спрял, ала облаците все още се мотаеха, забърсвайки слънцето с млечовита мъгла. Улиците бяха обсипани с локви, огромни вирове кафеникава вода, неподвижна като стъкло. Мършав помияр душеше из боклука, подгонвайки към каналите плъх. Изпускайки жертвата си, песът отпи от водата, сетне се отпусна на земята, дишайки тежко. Появиха се насекоми. Облаци от комари зажужаха над по-големите локви, зли мухи нападнаха вързаните коне. Животните се отбраняваха, доколкото им позволяваха силите — с поклащане на глава, потропване на копита, размахване на опашка. Появиха се и хора. Повечето бяха жени, облечени в простовати рокли. Малцината мъже бяха голи до кръста. Всички крачеха наоколо боси, оцапани до коленете в кал. Отвориха магазини и сергии, предлагащи скромен асортимент плодове, яйца, зеленчуци и месо, оставено непокрито за голямо наслаждение на мухите.

Ройс почти не бе мигнал. Беше прекалено напрегнат, за да заспи; в крайна сметка се бе отказал. Стана някъде призори и се отправи към повърхността. Покатери се на изоставена сред калта кола и загледа как източната част се разбужда. Бе виждал гледката преди, само лицата бяха други. Мразеше този град. Ако Ратибор беше човек, би му прерязал гърлото още преди десетилетия. Някои проблеми лесно биваха разрешени с едно прокарване на ножа, ала други…

Не беше сам.

С първите лъчи на слънцето забеляза момче да лежи в калта под колата, само главата му се виждаше. Часове наред двамата останаха наясно с присъствието си, ала без да дават признаци за това. Когато магазините започнаха да отварят, момчето се измъкна от калното си легло, пролази до една от по-големите локви и изми част от мръсотията. Косата му остана оцапана със сивкава прах, защото не потопи глава. Отправи се по пътя и Ройс видя, че то беше почти голо, вързало малка кесийка на врата си. Крадецът знаеше, че тя съдържа всичките му принадлежности. Вероятно парче стъкло за рязане, връв, гладък камък за зачукване и трошене, вероятно една-две медни монети — богатство, за което би дало живота си, ако се наложи.

Момчето отиде до друга локва и се напи. Недокоснатата дъждовна вода бе най-добра. По-чиста и по-прясна от кладенчова, и много лесна за набавяне — по-безопасна.

Хлапето непрекъснато поглеждаше през рамо, държейки го под око.

Приключило сутрешния си тоалет, то се промъкна край дюкяна на кацаря, все още затворен. Скри се сред два вързани коня. Хвърли раздразнен поглед към Ройс, сетне метна камъче към бакалницата. Нищо. Момчето подири друг камък, почака и хвърли отново. Този път се прицели в кана с мляко, която се олюля и се разля. Продавачката с вайкания се втурна да я изправи, за да спаси поне малко, а то се стрелна, успявайки да задигне дребна кисела ябълка и яйце. Свърши работата чисто и се върна край плевнята на кацаря, преди да бъде забелязано.

Дишаше тежко, без да откъсва очи от Ройс. Счупи яйцето и изля съдържанието му в устата си, преглъщайки с удоволствие.

Над дясното му рамо Ройс видя приближаването на други две фигури. Други момчета, ала по-едри и по-възрастни. Едното от тях носеше чифт мъжки панталони, стигащи до глезените му. Другарят му бе издокаран с парцалива туника, пристегната с връв, а около врата си носеше парче колан. Момчето не ги забеляза. Двамата го сграбчиха за косата и извлякоха на улицата, където забиха главата му в калта. Взеха му ябълката и кесията, сетне го пуснаха.

Плюейки и давейки се, заслепеното хлапе се бореше да си поеме въздух. Замахна, но ударът му срещна само въздух. Онзи с панталоните го изрита в стомаха и то се строполи на колене. Беше ред на туниката, чийто ритник повали момчето в калта. Смеейки се, двамата поеха по Хералдова. Единият държеше ябълката, а другият въртеше кесията около пръста си.

Ройс гледаше как момчето лежи на улицата. Никой не му помогна. Никой не обръщаше внимание. Момчето бавно пролази под колата. Крадецът го чу как плаче, проклина и удря с пестник в калта.

Усетил нещо на бузата си, Ройс обърса мокротата. Изправи се, изненадан, че дъхът му е тъй сепнат. Последва дъсчения тротоар към бакалницата. Продавачката му се усмихна.

— Ужасна жега днес, нали, сър?

Крадецът не й обърна внимание. Избра най-голямата, най-зряла ябълка, която можа да намери.

— Пет медни, сър.

Безмълвно плати на жената, сетне извади златен тенент от кесията си и го мушна в плода. Закрачи по друг път, минаващ край колата, под която лежеше момчето, и докато крачеше край нея, ябълката се изхлузи от пръстите му и цопна в калта. Ройс прокле кьопавостта си и продължи по улицата.

* * *

Едва преполовил утрото, денят стана непоносимо горещ. Ариста бе облечена в сбирщина от момчурлешки одеяния, предоставени от Диаманта. Безформена шапка криеше по-голямата част от косите й. Овехтяла туника — поне няколко размера по-голяма — и раздрани панталони допълваха вида й на безпризорно хлапе. Това гарантираше почти пълна незабележимост в Ратибор. Ейдриън предположи, че е по-удобно от тежката рокля и наметката.

Тримата пристигнаха на кръстопътя на улиците Легендарна и Знайна. Имаше кратко обсъждане дали да оставят Ариста в плъшето свърталище, но след Хинтиндар, Ейдриън не искаше да я изпуска от очи.

Пресичането на двете улици пораждаше един от многото остри ъгли, тъй често срещани из града. Тук имаше тумбеста църква. Изработена от камък, тя се отличаваше от околните постройки — повече прилична на крепост, отколкото като място за богослужения.

— Защо пък точно нифронска църква? — попита Ейдриън, докато приближаваха входа. — Може би не сме разтълкували правилно писмото. Дори и не знам какво търсим.

Ройс сръчка партньора си и посочи към ъгловия камък. В него бяха издълбани думите:

ОСНОВАНА 2992

— Преди да се родиш, в деветдесет и втора — прошепна той. — Надали е съвпадение.

— Църквите отбелязват ражданията, браковете и умиранията в принадлежащите им околии — изтъкна Ариста. — Ако е имало битка, би трябвало да е записано.

Дърпайки масивните дъбови врати, Ейдриън установи, че са заключени. Почука; след като не последва отговор, потропа отново. Удари с юмрук и точно когато Ройс започваше да се оглежда за друг начин да влязат, вратата се открехна.

— Съжалявам, но служба ще има едва утре — обясни възрастен свещеник. Бе облечен в обичайната роба, оплешивяващ, със сбръчкано лице. През малкия процеп, който бе открехнал, не се виждаха повече подробности.

— Няма проблем. Не съм тук за литургия — отвърна Ейдриън. — Надявах се да погледна църковните записи.

— Записи?

Ейдриън хвърли поглед към Ариста.

— Чух, че църквите отбелязват раждането и смъртта на хората.

— О, да, но за какво ви е това?

— Опитвам се да узная какво е станало с даден човек — свещеникът изглеждаше скептично настроен. — Баща ми — додаде Ейдриън.

По лицето на духовника проблесна разбиране и той ги покани да влязат.

Както и бе очаквал Ейдриън, беше потискащо мрачно. Свещи горяха от двете страни на олтара и из залата, повече да изтъкнат мрака, отколкото да хвърлят светлина.

— Поддържаме отлични архиви — отбеляза свещеникът, затваряйки вратата след тях. — Впрочем аз съм монсеньор Бартоломю. Отговарям за църквата в отсъствие на епископ Талбърт. А ти си?

— Ейдриън Блекуотър — боецът посочи към Ройс и Ариста. — А това са мои приятели.

— Разбирам. Бихте ли ме последвали…

Ейдриън не бе прекарвал много време по църкви. Мракът, разкошът и вторачените очи на скулптурите го смущаваха. Чувстваше се у дома в гората или насред полето, ала вътрешността на църквата винаги го караше да се чувства неспокоен. Тази имаше сводест таван, отпуснал се върху мраморни колони, петолистни барелефи, характерни за нифронската църква. Самият олтар представляваше пищно украсен дървен шкаф с три крила и синьо-зелен мраморен връх. Умът му се върна в замъка Есендън, където подобен олтар бе приютил джуджето Магнус, чакащо да ги обвини в убийството на Амрат. Този инцидент бе положил началото на работните отношения с кралската фамилия в Медфорд.

Само че този имаше повече свещи, както и три позлатени тома. Носеше се сладникавата миризма на салифан. Връз олтара стоеше задължителната алабастрова статуя на Новрон. Както винаги, той коленичеше с меч в ръка, а бог Марибор полагаше корона върху косите му, коронясвайки сина си за владетел на света. Всички посетени от Ейдриън църкви имаха такава, отличаваха се само по големина и материал на изработка. Оригиналът се пазеше в Короносната кула в Ерванон.

Вземайки свещ, свещеникът ги поведе по тясно вито стълбище. Слизането им приключи до врата, край която висеше железен ключ. Духовникът го откачи, мушна го в ключалката и завъртя. Ключалката изщрака, вратата изскърца и свещеникът върна ключа на мястото му.

— Май няма особен смисъл? Да държиш ключа там? — изтъкна Ройс.

Свещеникът се вгледа в него безизразно:

— Тежък е, не обичам да го нося.

— Тогава защо заключваш?

— Само така стои затворена. Иначе плъховете гризат пергаментите.

Помещението бе наполовина колкото църквата над него, разделено от полици, стигащи до тавана, пълни с дебели подвързани с кожа книги. Духовното лице спря, за да запали висящ до вратата фенер.

— Подредени са по хронологичен ред — каза им той под светлината, разкрила нисък таван и изработени от малки камъчета стени, отличаващи се от огромните каменни блокове на остатъка от църквата. — Кой период те интересува? Кога е умрял баща ти?

— Две хиляди деветстотин деветдесет и втора.

Свещеникът се поколеба.

— Деветдесет и втора? Това е преди четиридесет и две години. Изглеждаш отлично за възрастта си. На колко години беше тогава?

— Много малък.

Свещеникът изглеждаше скептичен:

— Съжалявам. Нямаме записи от деветдесет и втора.

— Отвън пише, че църквата е била построена тогава — изтъкна Ройс.

— И все пак нямаме записи за въпросната година.

— Защо? — поинтересува се Ейдриън.

Духовникът сви рамене:

— Може да е имало пожар.

— Може? Не знаеш?

— Тъй като архивът ни не може да ви е от полза, последвайте ме, ще ви покажа обратния път.

Свещеникът пристъпи към изхода. Ройс запречи пътя му.

— Криеш нещо.

— Нищо подобно не правя. Питахте за записи от деветдесет и втора — такива няма.

— Въпросът е, защо?

— Причините може да са всякакви. Как бих могъл да зная?

— По същия начин, по който знаеш, че няма записи от тази година, без дори да провериш — отвърна Ройс, снижил глас. — Лъжеш ни, което отново поражда питането защо.

— Аз съм монсеньор. Не ми харесва да бъда обвиняван в неискреност в собствената си църква.

— А на мен — да ме лъжат — Ройс пристъпи напред.

— Аз също не обичам — отвърна Бартоломю. — Не търсите ничий баща. За глупак ли ме вземате? Защо сте тук? Тази работа приключи преди десетилетия. Защо още се занимавате с нея?

Ройс стрелна с поглед Ейдриън.

— Никога не сме били тук преди.

Свещеникът извъртя очи.

— Знаете какво имам предвид. Какво дирят още серетите? Ти си страж Траник, нали? — посочи към Ройс. — Талбърт ми каза за разпитите, на които си го подложил — един епископ! Само ако патриархът знаеше какви ги вършат питомниците му, отдавна да ви е разпуснал. Изобщо не знам защо още съществувате. Наследникът на Новрон е на трона, не е ли така? Не вярваме ли всички в това? Най-сетне открихте кръвта на Новрон и светът най-накрая е в ред. Вие просто не можете да проумеете, че работата ви е приключена, че не се нуждаем вече от вас — ако изобщо някога е имало нужда.

— Не сме серети — рече му Ейдриън. — А приятелят ми със сигурност не е страж.

— Нима? Отговаря на описанието на Талбърт — дребен, сух, ужасяващ, самата смърт. Но трябва да си е обръснал брадата.

— Не съм страж — каза Ройс.

— Искаме да узнаем какво се е случило тук преди четиридесет и две години — обясни Ейдриън. — И си прав, не търся запис за смъртта на баща ми, понеже зная, че не е умрял тук. Ала е бил тук.

Монсеньорът се поколеба, гледайки към Ейдриън, хвърляйки потайни погледи към Ройс.

— Как се казваше баща ти? — запита най-подир.

— Данбъри Блекуотър.

Духовникът поклати глава:

— Не съм го чувал.

— Но знаеш какво е станало — рече Ройс. — Защо не ни кажеш?

— Защо просто не се махнете от църквата ми? Не ви познавам, нито искам да ви зная кои сте. Станалото — станало. Всичко свърши. Нищо не може да го промени. Просто ме оставете на спокойствие.

— Бил си там — промърмори осенено Ариста. — Преди четиридесет и две години… бил си там, нали?

Монсеньорът я прониза с поглед, стиснал зъби.

— Прегледайте архива, ако искате — каза им примирено той. — Не ме интересува. Просто заключете на излизане. И се убедете, че сте угасили фенера.

— Почакай — Ейдриън бързо извади медальона си и го повдигна към светлината. Бартоломю присви очи, сетне пристъпи по-близо, за да го огледа.

— Откъде си взел това?

— Даде ми го баща ми. Също така ми беше написал и стихотворение, нещо като загадка. Може би ти ще помогнеш да го разтълкуваме.

Ейдриън извади писмото и го подаде на свещеника.

Прочитайки го, духовникът прокара ръка по лицето си, задържайки я пред устата си. Ейдриън видя пръстите му да треперят. С другата си ръка монсеньорът пипнешком се опря на стената.

— Приличаш на него — каза му свещеникът. — Първоначално не забелязах. Минаха четиридесет години, познавах го бегло, ала това на гърба ти е неговият меч. Ако не друго, поне оръжието трябваше да разпозная. Все още го виждам в кошмарите си.

— Значи си познавал баща ми, Данбъри Блекуотър?

— Тогава се казваше Трамус Дан. Поне така сам се наричаше.

— Ще ни кажеш ли какво се случи?

Свещеникът кимна:

— Няма причина да го държа в тайна, освен да защитя себе си, а предполагам е дошло време да се изправя срещу греховете си.

Бартоломю погледна към отворената врата.

— Да затворим — той пристъпи извън прага, сетне се върна объркан. — Ключът е изчезнал.

— У мен е — обади се Ройс, показвайки железния ключ. Придърпа вратата и я заключи отвътре. — Никога не съм харесвал стаи, в които мога да бъда затворен.

Свещеникът взе табуретка иззад един от рафтовете и седна. Главата му бе клюмнала, приличаше на болен. Зачакаха, докато той си пое няколко пъти дъх.

— Следващата седмица ще станат точно четиридесет и две години — започна той. — Очаквах ги с дни и бях разтревожен. Смятах, че са били разкрити, но не това беше причината. Пътуваха бавно, защото тя беше бременна.

— Кой? — попита Ейдриън.

Монсеньорът объркано вдигна глава.

— Знаеш ли какво представлява амулетът, който носиш?

— Някога е принадлежал на Пазителя на Наследника на Новрон.

— Да — отвърна старецът простичко. — Баща ти бе глава на нашия орден — тайна организация, посветила се да пази наследниците на император Нареион.

— Теорема Трапеза Пи — рече Ройс.

Бартоломю го погледна изненадано.

— Да. Търговци, магазинери, фермери — хора, пазещи поверена тям мечта.

— Но ти си свещеник от църквата на Нифрон.

— Мнозина от нас бяха. Някои дори се опитваха да се присъединят към серетите. Трябваше да знаем какво прави църквата, накъде е насочила очи. Аз бях единственият в Ратибор, който трябваше да посрещне императора и неговия закрилник. Редиците на Теоремата бяха оредели през вековете. Малцина вярваха в нея. Аз бях откърмен с мечтата да видя наследника на Нареион отново да се възкачи на имперския трон. Ала никога не очаквах, че ще се случи. Дори често се съмнявах в съществуването на наследник, съмнявах се дали историите не са просто митове. Теоремата се свързваше с членовете само при нужда. Няколко срещи, след което можеха да минат години без никаква вест. А и самите съобщения бяха само окуражаващи слова, нито дума за наследника. Нямаше планове за въстания, нямаше новини за победи или разгроми.

— Бях само момче, млад дякон, неотдавна пристигнал в Ратибор, отскоро изпратен в църквата в южната част, когато баща ми получи писмо, казващо просто: „Той идва. Пригответе се.“ Не знаех какво да мисля. Трябваше да го прочета неколкократно, преди да разбера какво се има предвид под „той“ и когато осъзнах, бях поразен. Наследникът на Новрон щеше да дойде в Ратибор. Не знаех какво точно трябва да сторя, така че наех стая при Брадфорд и зачаках. Трябваше да намеря по-добро място. Трябваше да…

Той поспря за момент, отпусна глава и въздъхна.

— Какво се случи? — попита Ейдриън със спокоен глас, не искайки да прекъсва историята.

— Пристигнаха късно, около среднощ, защото съпругата му се канеше да ражда и пътуваха бавно. Казваше се Нарон и пътуваше със своя телохранител, Трамус Дан и младият чирак на Дан, чието име не си спомням. Настаних ги и баща ти ме прати да търся акушерка. Намерих младо момиче и я пратих в странноприемницата, а аз тръгнах да купя продукти.

— Връщайки се с пълни ръце, заварих отряд серети да крачат по улицата, претърсвайки наред. Бях ужасѐн. Никога не бях виждал серети в Ратибор. Стигнаха странноприемницата преди мен.

Тя се оказа заключена и те заудряха по вратата. Нямаше отговор. Когато се опитаха да проникнат, баща ти се изправи срещу тях и се разрази битка. Аз гледах от другата страна на улицата. Това бе най-невероятното нещо, което бях съзирал. Баща ти и неговия чирак защитаваха входа гръб до гръб. Покосяваха рицар след рицар, поне десетима лежаха на земята мъртви или ранени. Тогава отвътре се разнесе писък. Някой от серетите трябва да беше открил друг вход.

Чиракът изтича вътре, оставяйки баща ти сам срещу останалите рицари. Трябва да бяха поне дузина. С два меча в ръце, той успяваше да ги задържи. Отблъскваше атаките им цяла вечност, когато Нарон се появи на прага. Беше побеснял, целият подгизнал в кръв. Излезе на улицата. Баща ти се опита да го спре, но Нарон крещеше:

— Те я убиха! — и се хвърли сред рицарите, размахал меча си като луд.

Баща ти се опита да го защити. Серетите наобиколиха наследника и аз видях как мечовете им го покосиха. Баща ти, също наобиколен от рицари, изрева и изтърва мечовете си. Помислих, че са намушкали и него и зачаках да го видя как пада. Ала вместо това той свали дългия меч от гърба си. Последвалото кръвопролитие не можеше да се сравнява с досегашното. Трамус Дан, размахал невероятно дългото острие, насече серетите на парчета. Крака, ръце, глави — експлозии от кръв. Вятърът я довя чак до лицето ми.

Когато и последният серет бе убит, Дан изтича вътре и миг по-късно се появи с насълзени очи. Отиде до Нарон и го прегърна. Признавам, че бях прекалено ужасѐн да се приближа или дори да заговоря. Дан приличаше на самия Уберлин, оплескан с кръв от глава до пети, мечът все още край него, тялото му потрепващо. След време нежно положи Нарон на верандата. Някои от рицарите бяха все още живи, потръпваха и стенеха. Той вдигна меча си и ги посече като дърва, сетне си взе оръжията и се отдалечи.

Бях твърде уплашен, за да го последвам; твърде стреснат, дори да се изправя. Не се осмелих да се приближа. Мина време, дойдоха други и заедно намерихме смелостта да влезем. Намерихме младия мечоносец — чиракът на баща ти — мъртъв в спалнята, заобиколен от неколцина мъртви серети. В леглото лежеше промушена жена, в чиито ръце бе убитото й дете. Оттогава не чух нищо за баща ти.

— Това обяснява много, което не знаех за баща си — най-сетне рече Ейдриън. — Сетне трябва да е отишъл в Хинтиндар и да си е променил името. Значи родът на Новрон е изчезнал?

Свещеникът не каза нищо. Седеше напълно неподвижен, само устните му потрепваха.

— Вината беше моя. Семето на Марибор изчезна. Дървото, тъй грижовно напоявано през вековете, се сгърчи и умря. Изцяло по моя вина. Трябваше да намеря по-добро място или да бъда по-предпазлив.

Той вдигна глава. Светлината на фенера се отрази в сълзите му.

— На следващия ден дойдоха още серети и изравниха странноприемницата със земята. Аз поисках тази църква да бъде построена. Епископите така и не разбраха, че го правех като завет — паметник. Те смятаха, че почитам убитите серети. И останах тук, над гробовете им. Ала сега пазя не надежда, а спомен, мечта, която заради мен не ще се сбъдне.

* * *

По обед камбаната призова жителите на Централния площад. На връщане от църквата Ариста, Ройс и Ейдриън минаха оттам, едва успявайки да видят нещо от насъбралата се тълпа. Дузина люде бяха заключени в дъски за наказания. Всички стояха приведени, със заключени китки и глави, коленичили в калта. Над всеки от тях имаше табела, на която набързо бе написано Конспиратор. Червенокосият Емъри бе увиснал на един стълб, вързан за китките. Голото му до кръста тяло бе покрито с множество белези. Лявото му око беше отекло и почти затворено, а долната му устна бе сцепена и покафеняла от кръв. До него висеше възрастната жена от „Смеещият се гном“, споменала за опожаряването на Килнар от империалистите. И над двамата имаше знаци с надпис ПРЕДАТЕЛ. Край затворниците бяха нахвърляни дъски, по които важно крачеше шерифът на Ратибор. В ръцете си държеше къс камшик с няколко възлести жилки и го размахваше заплашително. Целият гарнизон бе вдигнат на крак, за да обуздава разгневената тълпа. По покривите имаше арбалетчици, а войници с щитове и оголени мечове заплашваха всеки, приближил се прекалено близо.

Много от лицата в стегалките бяха познати на Ариста от миналата нощ. Бе шокирана да открие сред заговорниците и хлипащи майки, заключени до съпрузите си. Децата им сред тълпата се протягаха към тях. Най-много я отвращаваше отношението към жената от Килнар. Единственото нейно престъпление бе казването на истината. А сега щеше да бъде нашибана с камшик пред очите на целия град. Гледката бе ужасяваща и заради това, че ако не бе намесата на Кварц, сега Ариста също щеше да виси по идентичен начин.

Облечен в съдийска роба мъж и писар се приближаваха към наказаните. Когато стигнаха центъра на площада, писарят подаде пергамент на съдията. Шерифът изкрещя за тишина. Магистратът вдигна свитъка и зачете.

— Заради заговорничене против Нейно Имперско Високопреосвещенство Модина Новронска и цялото човечество; за клевета срещу Негово превъзходителство вицекраля и заради подбуждане на масите срещу висшата класа, обявява се за достойно тези престъпници моментално да бъдат наказани. Виновните в конспираторска дейност ще понесат двадесет камшика и ще останат заключени цял ден, освободени едва по залез-слънце. Виновните в измяна ще получат сто камшика; ако останат живи, ще бъдат оставени да висят, докато умрат от глад и жажда. Всеки, опитал се да им окаже съдействие, ще бъде сметнат за виновен в сходно нарушение и ще получи същото наказание.

Той нави пергамента.

— Шериф Вигън, започнете.

Сетне мушна свитъка в ръцете на писаря и пое обратно по пътя, откъдето бе дошъл. След кимване от страна на шерифа, войник се приближи към първата дъска и разкъса роклята на младата майка. Някъде из тълпата изпищя дете. Шерифът замахна, без да обръща внимание на молбите й за милост. Жилите се впиваха в гърба й, тя се мяташе и виеше. Писарят чинно отбелязваше нанесените удари. Когато бройката бе изпълнена, гърбът на жената беше подгизнал от кръв. Шерифът реши да си даде почивка и връчи бича на един войник, който се зае да обработва гърба на съпруга на току-що битата, докато шерифът лениво си пийваше.

Сред утихналата и без това тълпа настана пълна тишина, когато дойде ред на жената от Килнар. Тя запищя още при приближаването им. Шерифът и заместниците му се редуваха, тъй като жегата правеше работата им доста изтощителна. Замахванията показваха натрупалата се в ръцете им умора. Ударите се сипеха по раменете, гърба и понякога дори бедрата. След първите тридесет удара тя спря да крещи и само простенваше. По времето, когато писарят отброи шестдесет, тя висеше безжизнено. Приближи се лекар, вдигна главата й за косите и я обяви за мъртва. Писарят отбеляза. Не премахнаха тялото.

Дойде ред на Емъри. Младежът не бе обезкуражен от гледката на предишните наказани; държа се най-храбро от всички. Стоеше горд като войник, когато шерифът се приближи към него с камшик в ръка.

— Смъртта ми няма да промени истината, че вицекрал Андроус е истинският предател, отговорник за смъртта на крал Урит и кралското семейство! — успя да изкрещи той, преди първият удар да заглуши думите му. Не извика, ала стисна зъби и само изръмжаваше приглушено, докато възлите превръщаха гърба му в кървава каша. Той също висеше безжизнен след последния удар, ала всички можеха да видят, че диша. Лекарят съобщи това на писаря, който усърдно отбеляза.

— Тези хора не са сторили нищо — рече Ариста, докато тълпата започваше да се разотива.

— Точно вие трябва да знаете, че въпросът не е в това — отвърна Ройс.

Ариста се извъртя. Отвори уста, поколеба се и я затвори.

— Олрик нареди дванадесет души да бъдат публично бити с камшик за подклаждане на бунт, когато църквата бе изгонена от Меленгар — напомни й той. — Колко от тях бяха действително виновни?

— Убедена съм, че това е било наложително за запазването на реда.

— Вицекралят ще каже същото.

— Това е различно. Майки не са били бити пред очите на децата си, нито жени бити до смърт пред погледа на тълпата.

— Права сте — рече Ройс. — Само бащи, съпрузи и синове бити до кръв, белязани за цял живот. Приемам грешката си. Състраданието на Меленгар е удивително.

Ариста го прониза с поглед, но не каза нищо. Колкото и да не й се искаше, колкото и да го мразеше заради изтъкването, осъзнаваше, че Ройс е прав.

— Не се корете — каза крадецът. — Силните контролират слабите. Богатите експлоатират бедните. Така е било и така ще бъде. Просто благодарете на Марибор, че сте се родили богата и силна.

— Но това не е правилно — каза тя, поклащайки глава.

— Това пък какво общо има — с каквото и да било? Правилно ли е, че вятърът духа или че сезоните се променят? Такъв е светът. Ако Олрик не е наредил онези хора да бъдат бити, те може би са щели да успеят с бунта си. Тогава вие с него може би щяхте да бъдете пребити до смърт от ликуващи тълпи, които щяха да бъдат силните, а слабите щяхте да сте вие.

— Наистина ли си толкова безразличен? — попита тя.

— Обичам да гледам на това като на практичност. Престоят в Ратибор има тенденцията да прави хората такива — той хвърли съчувствен поглед към Ейдриън, който се бе умълчал след излизането от църквата. — Състраданието не вирее по улиците на Ратибор. Нито сега, нито преди четиридесет години.

— Ройс… — започна Ейдриън, сетне въздъхна. — Ще ида да се поразходя. Ще се видим в бърлогата.

— Добре ли си? — попита го принцесата.

— Да — рече неубедително той и се смеси с тълпата.

— Съжалявам го — рече тя.

— Нещата не можеха да се развият по по-добър начин. Ейдриън трябва да разбере истинската същност на света и да надживее детинските си идеали. Виждате ли Емъри? Той е идеалист. Ето това се случва с идеалистите, с всеки един от тях. Особено онези, имали нещастието да бъдат родени в Ратибор.

— Но той би могъл да промени съдбата на града — каза Ариста.

— Не, само щеше да промени управляващите. Съдбата щеше да си остане същата. Властта се издига до върха като крем и властва над слабите с жестокост, прикрита като — и често смятана за — доброжелателност. Такива са хората, няма друга възможност. Това е нещо нормално, като времето. И двете не могат да бъдат контролирани.

Ариста се замисли за миг, хвърляйки поглед към небето. Сетне каза уверено:

— Не бих била толкова сигурна.

Глава 12
Да повикаш дъжда

Завърналият се в плъшето свърталище Ейдриън моментално разбра за надвисналите проблеми. Кварц се бе върнала, Ариста стоеше в средата на стаята, упорито скръстила ръце, с непреклонна физиономия. Останалите я наблюдаваха развеселено, а Ройс кръстосваше стаята с вбесен вид.

— Слава на Марибор, върна се! — каза Ройс. — Тя ще ме влуди!

— Какво става?

— Ще завладеем града — обяви Ариста.

Ейдриън повдигна вежда:

— Какво стана със срещата?

— Няма да се състои — отвърна Кварц. — Гаунт е изчезнал.

— Изчезнал?

— Това е официалната версия — разясни Ройс. — По-скоро е мъртъв или заловен. Убеден съм, че зад това стои Мерик. Типично за него е. Предотврати срещата ни с Гаунт и използва този предлог като примамка. Дигън е отишъл да се срещне с Ариста и е попаднал в капан по същия начин. Принцесата се измъкна от своя, ала Гаунт явно не е имал такъв късмет. Сега националистите обвиняват Нейно Височество и Меленгар, убедени, че тя е отговорна. Не успяха да заловят принцесата, но съюз няма да има. Определено е Мерик.

— И точно заради това трябва да докажем обратното на националистите — обясни Ариста, докато Ройс поклащаше глава. Принцесата се обърна към Ейдриън. — Ако завладеем града и им го предадем, ще си върнем доверието им и те ще се съгласят да се съюзим. Когато пое работата, си запазих правото да променям целите. В момента точно това правя.

— И как точно ще превземем града? — внимателно попита Ейдриън, стараейки се да запази неутрален тон. Обикновено бе склонен да взема страната на Ройс, пък и идеята на Ариста изглеждаше откачена. Ала същевременно знаеше, че принцесата далеч не е глупава, и че Ройс често взема решения, движен единствено от собствения си интерес. Освен това не можеше да не се възхити от нея — застанала в стая с крадци и опортюнисти, обявяваща такава благородна идея.

— Както Емъри каза в „Смеещият се гном“ — заговори Ариста. — Вземаме каквито оръжия и брони успеем да намерим. Сетне нападаме гарнизона. Победим ли ги, затваряме вратите на града.

— Ратиборският гарнизон е съставен от… петдесет? Шестдесет опитни бойци?

— Най-малко — отвърна презрително на партньора си Ройс.

— Изправени срещу набързо въоръжени шивачи, пекари и бакали? Ще ви трябва половината градско население — изтъкна Ейдриън.

— Дори и ако успеете да съберете тълпа, много хора ще бъдат избити, а останалите просто ще избягат — додаде Ройс.

— Няма да избягат — отвърна Ариста. — Няма къде да идат. Затворени сме в обграден със стени град. Няма място за отстъпление. Всеки ще трябва да се бори до смърт. След днешната демонстрация на имперската жестокост, надали някой ще иска да се предаде.

Ейдриън кимна:

— Но как очаквате да накарате града да се бие за вас? Та те дори не ви познават. Не сте като Емъри, който има приятели, готови да пожертват живота си заради него. Съмнявам се, че дори Гланц има нужната репутация, за да предизвика такава отдаденост — нищо лично.

Гланц му се усмихна:

— Прав си. Хората ме виждат рядко, а когато това става, ме смятат за отвратителен бандит, представи си.

— Затова ни е нужен Емъри — рече принцесата.

— Хлапето, умиращо на площада?

— Видя как го слушаха хората — каза убедено тя. — Ще повярват в него.

— До момента, в който не бяха набити с камшик до своя идол — вмъкна Ройс.

Ариста се изправи и заговори с по-силен глас:

— Дори и тогава, видя ли лицата им? Още в странноприемницата гледаха на него като на герой — изправящ се срещу империалистите. Когато го биха, когато се изправи пред смъртта и все пак не отстъпи от убежденията си, това засили чувствата им към него и неговите идеали. Империалистите оставиха Емъри да умре. С това го правят мъченик. Представете си как ще се чувстват хората, ако той оцелее! Ако се измъкне от хватката на империалистите, тъкмо когато всички са убедени, че е мъртъв, това може да се окаже искрата, нужна да разпали надеждите им.

— Вероятно вече е мъртъв — рече с безразличие Кварц, докато почистваше ноктите си с кинжал.

Ариста не й обърна внимание.

— Ще откраднем Емъри от стълба, ще разпространим новината, че е жив и че призовава всички да застанат до него и да се сражават — да се сражават за свободата, която той им обеща.

Ройс се навъси, ала Ейдриън обмисляше идеята. На боеца му се искаше да повярва. Да бъде повлечен от страстта й, ала практическата му страна, видяла дузини битки, му каза, че шансът за успех е малък.

— Няма да проработи — най-накрая заговори Ейдриън. — Дори и ако успеете да завземете града, имперските войски просто ще го завладеят отново. Няколкостотин цивилни може и да надвият гарнизон, ала няма да спрат армия.

— Точно затова трябва да координираме атаката си с националистите. Помниш ли плана на Емъри? Затваряме вратите и ги оставяме навън. Тогава националистите ги унищожават.

— А ако не успеете да затворите портите навреме? Ако битката с гарнизона не се развие по план? — попита Ройс.

— Пак няма да има значение — отговори Ариста. — Ако националистите нападнат войската по времето, когато ние вдигаме бунта, на империалистите няма да им е до нас.

— Само дето националистите няма да нападнат без Гаунт — рече Гланц. — Затова все още стоят там. Е, и заради тристате души тежка кавалерия, които лорд Дърмонт води, заедно с останалата част от войската. Националистите досега не са се изправяли срещу войска. Без Гаунт нямат кой да ги води. Те не са дисциплинирани войници, просто граждани и фермери, които Гаунт е насъбрал по пътя. Ще се разбягат при първия зърнат рицар.

— Кой е начело на армията на Гаунт? — попита Ейдриън. Трябваше да признае, че плановете на Ариста бяха поне премислени.

— Някакъв си дебеланко на име Паркър. Говори се, че бил счетоводител в текстилен бизнес. Преди е бил интендант на националистите, ала сетне Дигън го повишил — обясни Кварц. — Не е най-лъскавата монета в кесията, ако ме разбирате. Без ръководството на Гаунт, който да планира и води атаките, националистите нямат никакъв шанс.

— Ти би могъл да го сториш — каза Ариста, взирайки се открито в Ейдриън. — Водил си мъже в битка и преди. Получил си медал.

Ейдриън подбели очи:

— Не беше толкова впечатляващо, колкото звучи. Бяха само малки полкове. Армията на Грендел беше… жалка, с една дума. Отказваха дори да носят шлемове, защото не харесвали как им ехтели гласовете.

— Но си ги повел в битка?

— Да, но…

— Спечели или загуби?

— Спечелихме, но…

— Срещу по-слаб или по-силен противник?

Ейдриън не отговори, на лицето му имаше примирено изражение.

Ройс се обърна към него:

— Кажи ми, че не обмисляш тази небивалица?

Дали? Ала триста души тежка кавалерия!

В гласа на Ариста се появи отчаяние:

— Северната имперска армия на Бректън се е отправила насам. Ако националистите не нападнат сега, обединените сили на империята ще ги смажат. Това чака лорд Дърмонт, това е планът му. Ако седи и чака, ще победи. Но ако националистите нападнат първи, ако няма подкрепления, нито къде да избяга… Това може да е единственият ни шанс. Иначе всичко ще бъде загубено.

— Ако националистите бъдат унищожени, вече нищо няма да стои на пътя на империята. Тя ще се върне и накаже Ренидд за проявеното неподчинение, това включва и Хинтиндар — тя поспря, давайки му време да помисли над това. — Сетне ще превземат Меленгар. Тогава нищо няма да им попречи да завладеят Делгос, Трент и Калис. Още веднъж империята ще владее света, ала не както преди. Наместо просветеното водителство, обединяващо хората, ще бъде управление на жестокост, настървяващо ги един срещу друг. Начело няма да стои благороден император, а шепа алчни за власт хора, криещи се зад фасадата на невинно момиче.

— Ами ти, Ройс? — обърна се към него принцесата. — Забрави ли онези коли? Каква мислиш ще бъде съдбата на всички като тях, когато Новата империя завладее всичко?

— Не виждате ли? — тя се обърна към всички. — Или се бием и побеждаваме, или умираме, опитвайки се. Защото няма да е останало нищо, ако се провалим. Сега е моментът. Това е критичната точка, когато бъдещето на все още неродените поколения ще бъде решено от действие или бездействие. Векове наред хората ще обръщат поглед към тези времена и ще възхваляват храбростта ни — или ще проклинат слабостта ни — сега гледаше директно към Ройс. — Защото ние разполагаме с нужната сила. Тук. Сега. Имаме силата да създадем история. Завинаги ще бъдем прокълнати, ако поне не опитаме!

Тя замлъкна, изтощена, останала без дъх.

Стаята бе притихнала.

За изненада на Ейдриън, Ройс заговори първи:

— Няма да е трудно да накараме Емъри да изчезне. Проблемът е да го пазим скрит.

— Ще обърнат града нагоре с главата, това е сигурно — рече Гланц.

— Не можем ли да го доведем тук? — попита Ариста.

Гланц поклати глава:

— Имперковците знаят за нас. Не ни закачат, защото не правим много проблеми, и защото се възползват от черния ни пазар. Не, със сигурност ще дойдат тук. Пък и без заповеди от Бижуто или първия офицер, не мога да изложа дейността ни на такъв риск.

— Трябва ни убежище, където имперковците няма да се осмелят да погледнат — рече Ройс. — Местенце, където дори няма да искат да дирят. Градският лекар империалист или роялист е?

— Приятел е на Емъри, ако това има значение — обясни Кварц.

— Отлично. Впрочем, принцесо, завладяването на Ратибор не беше в договора. Със сигурност ще ви струва допълнително — обясни Ройс.

— Отбележи го в сметката — отвърна тя, като не можа да сдържи усмивката си.

— Ако това продължава, скоро ще владеем Меленгар — вмъкна Ейдриън.

— Какво е това множествено число? — попита Ройс. — Ти се отказа, забрави ли?

— Охо? Значи ти ще водиш атаката на националистите, тъй ли?

— Шестдесет на четиридесет? — предложи Ройс.

* * *

Макар съвсем наскоро да бе валяло, публичната конюшня на Лордова се подпали подир заник. Над две дузини коне се разтичаха по улиците. Гражданите организираха кофна верига. Онези, които не участваха, с удивление наблюдаваха как огромната дървена постройка гори с пламъци, високо протягащи се към нощното небе.

Тъй като нямаше шанс да спасят конюшнята, съсредоточиха усилията си да запазят съседната касапница. Мъже се покатериха на покрива, без да обръщат внимание на искрите, и поляха дървените плочи. Кофа след кофа биваше лисвана върху магазинчето. Жената на касапина стоеше от другата страна на улицата и гледаше ужасено. Лицето й блестеше на страховитата светлина. Хората — и дори някои имперски стражници — се бориха с огъня с часове, докато накрая, лишен от съседната постройка, той сам изгасна. Конюшнята я нямаше, на нейно място бяха останали само пепелища. Магазинчето на касапина обаче оцеля, само една почерняла стена напомняше за преживяното. Покритите с пепел и сажди жители се поздравиха за добре свършената работа. „Гномът“ се изпълни с празнуващи успеха. Тупаха се по гърбовете и си разказваха вицове и истории за преживени опасности.

Никой не забеляза липсата на Емъри Дорн.

На следното утро градската камбана оповести новините. Чучело висеше на негово място. Пазачите се кълняха, че не са напускали постовете си; обяснение нямаше. Шериф Вигън, магистратът и още неколцина от градските сановници бяха побеснели. Стояха на площада, сочейки обвинителни пръсти ту към стражниците, ту един към друг. Дори вицекрал Андроус отдели време от натоварената си програма да се появи от Градската палата и лично хвърли едно око.

По средата на утрото „Смеещият се гном“ се напълни с клюкари и весели клиенти, като че днес бе празник. Айърс щастливо наливаше.

— Все още дишаше по залез — обяви бъчварят.

— Със сигурност е жив. Защо да го освобождават, ако е мъртъв? — додаде бакалинът.

— Кой го е сторил?

— Какво те кара да мислиш, че някой го е сторил? Хлапето вероятно се е измъкнало само. Емъри е хитрец. Трябваше да се досетим, че имперковците не могат да убият такива като него.

— Сигурно е в каналите.

— Не, махнал се е от града. Нищо не го задържа.

— Като го знам какъв е, най-вероятно сега е у дома на вицекраля и лочи брендито на стареца!

Това породи общ смях, послужил за замезване. Айърс също си имаше версия. Предполагаше, че пазачите са освободили момчето. Емъри беше голям оратор. Айърс го бе чувал да изнася речи в кръчмата десетки пъти; хлапето винаги пленяваше тълпата. Лесно можеше да си го представи как цяла нощ разговаря с охраняващите го и най-накрая ги убеждава да го пуснат. Искаше да предложи идеята си, ала бъчонката беше почти празна, халбите също свършваха. Самият той не си падаше особено по имперковците, ала бяха добри за бизнеса.

Гръмко тропане по вратата задуши смеха, хората се обърнаха рязко. Айърс едва не изпусна бъчвата, която повдигаше, убеден, че шерифът е повел ново претърсване. Ала беше само доктор Герънд.

Той стоеше на прага и тропаше по рамката на вратата с обувката си, за да привлече вниманието им. Всички си отдъхнаха.

— Влез, докторе — провикна се Айърс. — Тъкмо слагам нова бъчонка.

— Не мога — отвърна той. — Не трябва да се приближавам. Само исках да ви кажа да стоите настрана от къщата на Дънлапови. Шарка.

— Зле ли е? — попита бакалинът.

— Доста.

— Всички тия имигранти от юга довличат какви ли не зарази — оплака се Айърс.

— Да, вероятно това е причината — рече доктор Герънд. — Госпожа Дънлап приюти един преди няколко дни, бежанец от Вернес. Той първи заболя от шарката. Така че не се приближавайте до къщата им, докато не ви кажа, че е безопасно. На ваше място бих отбягвал цялата улица Бенинг. Ще видя дали не мога да уредя шерифът да постави някакви знаци и евентуално ограда, за да знаят хората и да заобикалят. Просто обикалям и предупреждавам; много ще съм ви благодарен, ако кажете и на други.

По обед стражниците извлякоха всички жители на града от къщите и дюкяните, дирейки избягалия предател. Първото място, което прегледаха, бе домът на Дънлапови. Петимата пазачи, дежурили в нощта на бягството на Емъри, теглиха чоп и един самотен войник влезе. Вътре намери само двама болни — никой от тях не бе Емъри. След като докладва от разстояние, той влезе обратно в къщата, за да остане под карантина.

Сетне войниците преровиха „Смеещият се гном“, пазара, старата църква, дори и писарския кабинет, оставяйки всичко нагоре с краката. Отряди влязоха в каналите и се върнаха подгизнали. Предателя не бяха намерили, ала носеха няколко сандъка — според някои пълни с откраднато сребро.

Никаква следа от Емъри Дорн.

По здрач край улица Бенинг се издигаше набързо спретната дървена ограда, както и голям варосан знак, който предупреждаваше:

НЕ ПРЕМИНАВАЙ!

Районът е под карантина по заповед на вицекраля!

Два дни по-късно почина войникът, който бе претърсил дома на Дънлапови. Видяха трупа му, покрит с гнойни циреи. Докторът изкопа дупка, докато хората гледаха от разстояние. След това никой не се мяркаше край улица Бенинг.

Градските управници и хората в странноприемницата заключиха, че Емъри или е напуснал града, или е умрял и тайно е погребан нейде.

* * *

Ариста, Ейдриън и Ройс тихо чакаха на прага на спалнята докторът да приключи.

— Превързах го — уведоми ги Герънд. Той беше възрастен мъж с бяла коса, гърбав нос и рунтави вежди, изглеждащи тъжни, дори и когато стопанинът им се усмихваше. — Днес е много по-добре. С такъв бой…

Той поспря, несигурен как да обясни.

— Видяхте какво стана с бедната жена, която висеше край него. Трябваше да е умрял, ала е млад. Ще се оправи, щом се събуди и започне да яде. Естествено, гърбът му ще остане белязан, също така няма да е толкова силен — прекалено много поражения. Притеснявам се единствено да не би лоши хумори да нарушат баланса на тялото му. Но това надали ще е проблем. Както казах, момчето е младо и силно. Нека си почива и ще се оправи.

Последваха доктора на долния етаж, изпращайки го до входа на Дънлапови, където той им пожела лека нощ.

Спирайки на прага, той се извърна и додаде:

— Емъри е добро хлапе. Беше най-добрият приятел на сина ми. Джеймс бе повикан в имперската армия и загина някъде на север — докторът сведе поглед. — Гледайки Емъри да виси там беше все едно да го изгубя отново. Каквото и да стане, искам да ви благодаря.

И той си отиде.

За последната седмица Ариста бе разгледала вътрешността на повече простолюдни домове, отколкото бе видяла през целия си живот. След посещението при пекаря в Хинтиндар, бе убедена, че всички семейства живеят в еднакви къщи, ала тази на Дънлапови по нищо не приличаше на селската. Беше на два етажа, и двата със солиден дървен под. Горният етаж изпълняваше ролята на дебелогред таван. Скромен и леко тесен, домът показваше грижа и просперитет, които в Хинтиндар липсваха. Стените бяха боядисани и украсени с цветя и звезди, дървените повърхности бяха полирани. Керамични и дървени дрънкулки стояха на рафтове над камината. За разлика от къщата на Дънстън и Арбър, тук имаше много мебели. Дървени столове със сламена тапицерия обкръжаваха масата. Още два имаше край чекрък, до който имаше плетени кошници. Масички приютяваха вази с цветя, а на стената висеше шкаф с малки вратички. Чист, спретнат и подреден, това бе поддържан от любяща жена дом, чийто съпруг се грижеше нищо да не й липсва, ала рядко си беше у дома.

— Сигурни ли сте, че не желаете още нещо? — попита госпожа Дънлап, отсервирайки. Беше възрастна, пълничка жена, вечно носеща престилка и бяла забрадка. Имаше навика да кърши сбръчканите си ръце.

— Да — отвърна Ариста. — И още веднъж благодаря, задето ни позволи да използваме къщата.

Старицата се усмихна:

— Рискът не е чак толкова голям. Съпругът ми е мъртъв от шест години. Беше кочияш на Негово Величество крал Урит. Знаехте ли това? — очите й заблестяха, сякаш той отново беше пред нея. — Беше много красив в ливреята и шапката с червено перо и златна брошка. Великолепен човек, горд да служи на краля, правил го в продължение на тридесет години.

— С краля ли го убиха?

— О, не — тя поклати глава. — Ала малко след това умря, от скръб, мисля. Много беше близък с кралското семейство. Караше ги навсякъде. Те му даваха подаръци и се обръщаха към него на малко име. Веднъж, по време на буря, дори доведе принцовете да пренощуват тук. Малчуганите говореха за това седмици наред. Нямахме си свои дечица; мисля, че Пол — съпругът ми — гледаше на тях като на свои деца. Смъртта им в онзи ужасен пожар го покърти. Бащата на Емъри също загина в него. Той беше един от телохранителите на краля. Толкова много смърт имаше в онази ужасна, отвратителна нощ.

— Добър крал ли беше Урит? — попита Ейдриън.

Тя сви рамене:

— Аз съм само една старица, какво разбирам? Хората се оплакваха от него. Негодуваха от високите данъци, от някои закони, как можел да живее в замък с шестдесет слуги и да се тъпче с еленско, свинско и телешко, а междувременно хората да умират от глад. Не зная дали съществува такова нещо като добър крал. Може би има крале, които са достатъчно добри — тя погледна към Ариста и смигна. — Може би имаме нужда от по-малко крале и повече жени, които да движат нещата.

Госпожа Дънлап продължи да мие чиниите.

— Така — заговори Ройс, гледайки към принцесата. — Първата стъпка от бунта ви е завършена. И сега?

Тя помисли за момент, сетне рече:

— Трябва да разпространим историята за Емъри, който ще поведе наближаващата атака. Да го представим като герой, призрак, когото империята не може да убие.

— Вече чувам подобни приказки из града — рече крадецът. — Поне в това бяхте права.

Ариста се усмихна. Подобен комплимент от Ройс беше истинска рядкост.

— Трябва да използваме слуховете — продължи тя, — за да набере бунтът инерция. Искам всеки да знае, че наближава. Искам да мислят за него като нещо неизбежно, подобно на изгрева. Искам да вярват, че не може да се провали. Ейдриън, оглеждай се за благонадеждни хора, които могат да помогнат. Хора, в които останалите се вслушват и им имат доверие. Също така искам да съставиш план за завземането на оръжейната и гарнизона. За разлика от брат си, аз не съм изучавала изкуството на войната. Вместо това ме учиха да бродирам. Знаеш ли колко често ми се е налагало да го правя?

Боецът се изкикоти.

— Задължително трябва да кажем на Олрик да започне инвазията от север. Дори и ако превземем града, Бректън просто може да ни изчака — освен ако Меленгар не приложи натиск. Бих предложила Диамантът да се наеме с изпращането на съобщението, ала виждайки колко може да се разчита на тях, и като се вземе предвид колко важно е това — Ройс, искам ти да отнесеш съобщението. Ако някой може да се промъкне и доведе помощ, то това си ти.

Крадецът сви устни, помисли и кимна:

— Все пак ще говоря с Гланц да видя дали не може да отдели двама от хората си, които да ме придружат. Ще напишете три еднакви послания до Олрик. Всеки от нас ще носи по едно копие, при опасност ще се разделим. Така ще увеличим шансовете поне един от нас да успее. Не забравяйте да напишете и допълнително писмо, в което обяснявате как пътуването на юг е било ваша идея. Не искам гневът му да се излее върху ми. О, също така и какви суми трябва да бъдат изплатени — додаде със смигване той.

Ариста въздъхна:

— Той ще иска да ме убие.

— Не и ако успеете да завземете града — окуражително рече Ейдриън.

— И като стана дума за това, след като съставиш бойния план, помисли как ще се свържеш с армията на Гаунт и ще поемеш командването им. Не съм сигурна как точно ще го сториш, но ще ти напиша постановление, с което те назначавам за посредничещ генерал-посланик и те упълномощавам да говориш от мое име. Ще ти дам ранга на помощен маршал и титлата на лорд. Това може да ги впечатли и ще ти предостави правото да водиш преговори и командваш.

— Съмнявам се, че титлите ще ги впечатлят особено — каза боецът.

— Може би, ала заплахата на северната имперска армия ще добави тежест към думите ти. Без друга алтернатива, отчаяните люде може да се вкопчат във внушителната титла.

Ейдриън се изкикоти.

— Какво? — попита тя.

— А, нищо. Просто си мислех, че за посланик сте отличен генерал.

— Не е вярно. Мислеше си, че съм доста добра за една жена.

— И това.

Ариста се усмихна:

— И добре че съм, защото досега съм ужасна като жена. Наистина не понасям шиенето.

— Тази нощ ще се отправя към Меленгар — каза Ройс. — Освен ако преди това не възнамерявате да ми възложите нещо друго?

Ариста поклати глава.

— Ами ти? — обърна се крадецът към Ейдриън. — Ако оцелееш тази лусто, какво ще правиш, след като знаеш, че наследникът е мъртъв?

— Чакай, сигурен ли си в това? — намеси се принцесата.

— Вие бяхте там. Чухте какво каза Бартоломю — отвърна боецът. — Не мисля, че лъжеше.

— Не казвам, че… просто… ами, Есрахаддон изглеждаше доста уверен, че наследникът е жив, когато напускаше Авемпарта. Сетне — църквата. Вървят по петите на Есра, очаквайки той да ги отведе до истинския наследник. Почти ми казаха това в прав текст миналата година в Ерванон. Така че защо всички го търсят, ако е мъртъв?

— Не е ясно какво е намислил Есрахаддон. Що се отнася до църквата, тя се преструва, че търси наследника — точно както се преструва, че го е намерила — рече Ройс.

— Може, но все пак остава образът, който видяхме в кулата. Доста жив ми изглеждаше.

Ройс кимна:

— Уместна забележка.

Ейдриън поклати глава:

— Не може да е имало друго дете. Баща ми е щял да знае и да го потърси… или да я потърси. Не, Данбъри е знаел, че на потеклото е сложено край. Иначе не би стоял в Хинтиндар.

Погледна към Ройс, сетне сведе очи.

— Във всеки случай ако оцелея, няма да се върна в Ририя.

Партньорът му кимна.

— Вероятно така или иначе ще те убият. Но… предполагам това теб те устройва — щастлив като куче с кокал.

— Моля?

— Нищо.

Настъпи пауза, сетне Ейдриън рече:

— Не е напълно безнадеждно. Но проклетата кавалерия… Те ще посекат националистите за секунди. Да можеше отново да завали.

— Да завали? — попита принцесата.

— Конете на бронираните рицари се нуждаят от твърда земя. През последните няколко дни почвата е изсъхнала вече. Ако можех да се срещна с тях над кална земя, конете ще затъват и Дърмонт ще изгуби най-голямото си предимство. Ала времето не изглежда като че ще предостави съдействие.

— Значи би предпочел да вали непрекъснато до битката? — попита Ариста.

— Това би било прекрасно чудо, ала не очаквам да имаме подобен късмет.

— Може би нямаме нужда от късмет — усмихна му се тя.

* * *

Домът на Дънлапови бе тъмен — с изключение на самотната свещ, която Ариста носеше към втория етаж. Бе се сбогувала с Ройс и Ейдриън, госпожа Дънлап си бе легнала часове по-рано. Къщата бе тиха.

Как изобщо ще проработи този план? Луда ли съм?

Знаеше какво щеше да каже Бърнис, старата й прислужница. Сетне дъртата щеше да й предложи джинджифилово човече за утеха.

Какво ли ще каже Олрик, когато Ройс отиде при него?

Дори и тя да успееше, брат й щеше да е бесен, задето не му се е подчинила и е тръгнала, без да каже никому. Прогони тези мисли, решавайки да се притеснява за тях впоследствие. Можеха да я обесят за измяна, ако искаха. Важното беше Меленгар да е в безопасност.

По всичко личеше, че Бректън щеше да е тук след по-малко от четири дни. Дотогава щеше да е завладяла града. До два дни възнамеряваше да започне бунта и се надяваше, че ще разполага с поне няколко дни, в които да събере припаси от околните ферми и укрепи града.

Ройс щеше да отнесе съобщението. Ако се добереше до Олрик бързо, и брат й реагираше навреме, атаката му през Галевир щеше да отнеме само няколко дни подготовка и още два-три новините за това да достигнат до Акуеста, в резултат на което нови заповеди да бъдат пратени на сър Бректън. Трябваше да го задържи поне толкова. Всичко това при положение, че успееше да завладее града и разгромеше рицарите на лорд Дърмонт на юг.

Два дни. Колко време е нужно за планирането на успешна революция?

Повече, бе убедена.

— Извинявай. Ехо?

Ариста спря, минавайки край отворената врата на спалнята на Емъри. Бяха го поставили в малката стаичка край стълбите, в същото легло, в което принцовете на Ренидд бяха спали веднъж. Младежът не бе дошъл в съзнание, откакто го бяха свалили от стълба. С изненада видя, че очите му са отворени и че той я гледа. Косата му бе прилепнала, на лицето си имаше объркано изражение.

— Как се чувстваш? — попита тихо тя.

— Ужасно — отвърна Емъри. — Коя си ти? И къде съм?

— Казвам се Ариста, намираш се в дома на Дънлапови на улица Бенинг.

Тя постави свещта на нощното шкафче и приседна на ръба на леглото.

— Но аз би трябвало да съм умрял — каза й той.

— Съжалявам за разочарованието ти, ала жив би могъл да си от по-голяма полза — тя му се усмихна.

Младежът се намръщи:

— От полза за какво?

— Не се притеснявай за това сега. Трябва да поспиш.

— Не! Кажи ми. Няма да помогна на империалистите, казвам ти!

— Разбира се. Имаме нужда от помощта ти, за да извоюваме града от тях.

Той я изгледа вцепенен. Огледа се.

— Не разбирам.

— Чух речта ти в „Смеещият се гном“. Планът е добър, ще го направим до два дни, така че си пази силите.

— Направим? Коя си ти? Как възнамеряваш да го сториш?

Ариста се усмихна.

— С практика, предполагам.

— Практика?

— Да кажем, че това не е първия път, когато трябва да спасявам кралство от предател-убиец, домогващ се до престола. Всичко е наред. Поспи. Ще…

— Чакай! Ариста ли каза, че ти е името?

Тя кимна.

— Вие сте принцесата на Меленгар!

Тя отново кимна.

— Да.

— Но… как… защо? — той започна да се надига и потрепна.

— Успокой се — каза му тя с твърд глас. — Трябва да си починеш. Говоря сериозно.

— Не трябва да лежа във ваше присъствие!

— Ще го сториш, ако ти кажа, а аз ти казвам.

— Не… не мога да повярвам… Защо… какво правите тук?

— Тук съм да помогна.

— Невероятна сте.

— А ти понесе бой с камшик, който би умъртвил всекиго. Имаш нужда от почивка и ти заповядвам да заспиваш моментално. Ясна ли съм?

— Да, Ваше Величество.

Тя се усмихна.

— Не съм кралица, Емъри, просто принцеса. Брат ми е кралят.

Емъри изглеждаше посрамен.

— Ваше Височество, тогава.

— Бих предпочела да ме наричаш Ариста.

Младежът изглеждаше шокиран.

— Хайде, опитай.

— Не е подобаващо.

— А нима е подобаващо да отказваш на една принцеса? Особено такава, която е спасила живота ти?

Той бавно поклати глава.

— Ариста — рече срамежливо.

Усмихвайки се, тя импулсивно се приведе и го целуна по челото.

— Лека нощ, Емъри — каза тя и излезе от стаята.

Слезе по стълбите и прекоси прага. Нощта бе спокойна. Точно както Ейдриън бе споменал, небето беше ясно, с изобилни звезди, пръснати из мрачината. Задънената улица Бенинг, свършваща в конюшните на Дънлапови, бе празна.

Беше необичайно за Ариста да е съвсем сама навън. Хилфред неизменно бе играл нейна сянка. Липсваше й — и същевременно се чувстваше добре да е сама сред нощта. Само преди няколко дни бе напуснала Медфорд, ала вече знаеше, че е различна. Винаги се бе страхувала, че животът й нямаше да бъде нищо повече от такъв на благородничка, безпомощен, ограничен. Бе избегнала тази съдба и навлезе в по-престижната, ала също толкова ограничена роля на посланик, която всъщност представляваше по-натруфен вестоносец. Ала сега за пръв път усети, че е намерила истинското си призвание.

Бавно започна да напява. Заклинанието, с което бе омагьосала серетите, бе проработило, а никой не й бе показал как да го стори. Сама бе сътворила магията, използвайки сходна идея и познанията си за Изкуството, насочвайки я към кръвта им.

Това го прави изкуство.

В обучението й действително имаше празнини, ала те се дължаха на характера на липсващото — то не можеше да бъде преподадено. Есрахаддон не бе скрил нищо от нея. Пролуката бе същината на магията. Менторите можеха само да преподават основните техники и методи, ала чисто механичното знание не правеше човек артист. Никой не можеше да преподава креативност или изобретателност. Искрата трябваше да идва отвътре. Трябваше да бъде нещо уникално; нещо, открито от индивида, внезапно осъзнаване, вдъхновение, обединяването на познати елементи по непознат начин.

Ариста знаеше това. Бе го узнала след убийството на рицарите. Знанието едновременно я ужасяваше и вълнуваше. Смъртта на серетите само бе задълбочила ужаса. Ала сега, застанала сама под звездното одеяло в спокойствието на топлата лятна нощ, тя обгърна разбирането си, предизвикващо приятни тръпки. Имаше опасност, естествено, едновременно опияняваща и привличаща; тя се бореше да овладее емоциите си. Припомнянето на ужасените викове на рицарите и израженията им й помогна да се овладее. Не искаше да се изгуби в силата си. В ума й Изкуството бе могъщ звяр, дракон с неизчерпаем потенциал, жадуващ да бъде освободен; ала пуснат да опустошава света безумен скот би бил нещо ужасяващо. Разбираше мъдростта на Аркадиус и нуждата да обуздава страстта, която сега докосваше.

Принцесата постави свещта пред себе си и прочисти ум.

Протегна пръсти във въздуха, сякаш нежно докосвайки невидим обект. Силата завибрира като арфически струни с повишаването на гласа й. Това не бяха думите, на които Есрахаддон я бе учил. Нито идваха от Аркадиус. Словата бяха нейни. Връхчетата на пръстите й напипваха тъканта на вселената и принцесата се бореше да овладее възбудата си. Подръпна струните на невидимата арфа. Можеше да изсвирва отделни ноти или акорди, мелодии, ритми и комбинации от всичко това. Възможностите бяха удивителни, а вариациите тъй многобройни. Цял живот щеше да отнеме едва да започне да разбира потенциала, който долавяше. Ала тази нощ пътят й бе ясен и прост. Замах с китката, раздвижване на пръстите, почти като че се сбогуваше с някого; в този миг свещта угасна.

Появи се вятър. Прахта по улицата се завихри. Стари листа и стръкове трева полетяха. Звездите изчезнаха, закрити от гъсти облаци. Чу как звукът ехти по ламаринения покрив. Металът пееше нейната песен. Тогава усети капките по отметнатото си от качулката, смеещо се лице.

Глава 13
Модина

Таванът на имперската тронна зала бе боядисан в зеленикавосиньо с изрисувани облаци, за да наподобява небето на спокоен летен ден. Стенописът беше тежък и лишен от вдъхновение, ала Модина го смяташе за красив. Не помнеше кога за последно бе виждала истинското небе.

Животът й след Далгрен бе представлявал кошмар от смътно неприятни хора и места, които не можеше и не искаше да си спомня. Нямаше си представа колко време бе минало от смъртта на баща й. Нямаше значение. Нищо нямаше значение. Времето бе нещо, за което живите трябваше да се притесняват. Ако знаеше нещо, то бе, че е мъртва. Призрак, носещ се в сън, движен от невидяни ръце, дочуващ откъслечни гласове… ала нещо се бе променило.

Бе дошла Амилия и с нея обгърналата Модина за тъй дълго мъгла бе започнала да се повдига. Императрицата започна да осъзнава заобикалящия я свят.

— Дръжте си главата вдигната и не гледайте към тях — казваше й Нимбус. — Вие сте императрицата, а те са под вас, недостойни дори и за най-краткия взор на имперските ви очи. Изправен гръб. Изправен гръб.

Модина, облечена във великолепна рокля от бяло и златно, стоеше на подиума пред огромния натруфен трон. Подраска го с пръсти и установи, че всъщност само е покрит със злато. Самият подиум се издигаше на пет фута над земята, със стръмни стени — с изключение на стълбите, оформени като полумесеци. Те бяха подвижни, което позволяваше императрицата да бъде излагана на показ, съвършеният недостижим символ на Новата империя.

Нимбус отчаяно поклати глава.

— Няма да стане. Тя не ни слуша.

— Просто не е свикнала да стои изправена през цялото време — каза му Амилия.

— Може би пришита в корсета дъска? — скромно предложи прислужник.

— Това не е лоша идея — отвърна Амилия и погледна към Нимбус. — Какво мислиш?

— По-добре да е много права дъска — язвително отвърна Нимбус.

Повикаха кралския крояч и шивачка, проведе се неформална дискусия. Говореха за шевове, връзки и банели, а Модина гледаше отгоре.

Виждат ли болката в лицето ми?

Съмняваше се. В очите им нямаше симпатия, само възхита — възхита и уважение. Едновременно се чудеха и трепереха в нейно присъствие. Бе ги чула да шептят за звяра, който беше убила, и как била дъщерята на бог. За хиляди войници, рицари и простолюдни, тя бе обект на боготворене.

Съвсем доскоро Модина не обръщаше внимание на това, умът й бе затворен в такава яма, че всеки опит да мисли пораждаше невероятни страдания и тя затъваше обратно в пасивното удобство на бездната. Времето бе затъпило болката; бавно думите на околните разговори започнаха да достигат до нея. Според дочутото тя и баща й бяха наследници на някакъв изчезнал легендарен крал. Ето защо само те могли да наранят звяра. Бе избрана за императрица, ала не бе сигурна какво означава това. До този момент бе значело болка и изолация.

Модина безчувствено се взираше в околните. Вече не бе способна да чувства. Нямаше страх, гняв или омраза; нито любов или щастие. Тя беше призрак, обитаващ собственото си тяло; безразлично наблюдаваща света. Нищо от случващото се край нея нямаше значение.

Освен Амилия.

Преди навъртащите се около нея хора бяха представлявали смътни сиви лица. Бяха й говорили за нелепи понятия, по-голямата част от които не би могла да разбере, дори и ако се опиташе. Амилия беше различна. Тя бе говорила неща, които Модина можеше да разбере. Беше разказвала истории за семейството си, напомняйки на императрицата за друго момиче — момиче на име Тракия — което беше умряло и сега беше само призрак. Споменът беше болезнен, ала Амилия беше съумяла да й напомни за времената преди мрака, преди болката, когато в света бе имало някой, обичащ я.

Когато Салдур бе заплашил да отведе Амилия, Модина бе видяла ужаса в очите на девойката. Познаваше този страх. Гласът на Салдур бе пищенето на звяра и в този миг тя се събуди от дългия сън. Очите й се бяха фокусирали за пръв път след онази нощ. Нямаше да позволи на звяра да победи отново.

Някъде в залата, извън видимостта на подиума се затръшна врата. Звукът отекна из мрамора. Последваха гръмки стъпки с още по-гръмък разговор.

— Не разбирам защо да не мога да нападна Олрик сам — говореше раздразнено издокаран мъж.

— Армията на Бректън ще срази националистите за нула време. Тогава ще се върне в Меленгар и ти ще си получиш наградата, Арчи — отвърна по-възрастния. — Меленгар няма да избяга. Не си струва риска.

Не познаваше по-младия, ала възрастния бе чувала многократно преди. Наричаха го регент Етелред. Двамата благородници и свитата им се приближиха. Етелред бе облечен както винаги — червено кадифе и златиста коприна. Гъстата му брада издаваше възрастта му, тъй като бе доста посивяла.

Крачещият край него младок беше облечен в стилна алена копринена туника с висока плисирана яка, елегантно наметало и екстравагантна шапка с перо, идеално пасваща си с останалата част от тоалета му. Бе по-висок от регента и дългата му кестенява коса се спускаше по гърба му, стегната в опашка. Вървяха начело на шестима други — слуги, стюарди и чиновници. Четирима Модина разпозна, тъй като и преди бе виждала малкия парад.

Онзи там беше придворният писар, който навсякъде носеше счетоводната си книга — пълничък, червенобузест човечец, неизменно затъкнал по едно перо над ушите си — сякаш да компенсира оредяващата си коса. С това приличаше на странна птица. Изпънатата му стойка и наперената му походка й напомняха за гордо крачещ пъдпъдък. Понеже не знаеше името му, така го и наричаше — Пъдпъдъка.

Лакея на Етелред бе нарекла Белия мишок, тъй като той бе слабоват, бледен мъж с бяла коса, чиито претенциозни маниери изглеждаха някак миши. Никога не го бе чувала да казва нещо различно от „Разбира се, милорд“. Непрекъснато почистваше влакънца от дрехите на Етелред и винаги бе готов да подаде наметало или да му помогне с обувките.

Сетне идеше Свещта, получил това име заради ръста си. Отличаваше се също така с къдрава червена коса и лигава уста, чиито слюнки капеха като стопен восък.

Последният от антуража бе войник, към чиято униформа имаше прикрепени многобройни шарени панделки.

— Бих оценил да бъда назоваван подобаващо в присъствието на хора — изтъкна Арчи.

Етелред се обърна, сякаш изненадан, че не са сами в залата. Бързо прикри усмивката си, сетне изрече с подгизнал от сарказъм тон:

— Простете, графе на Чадуик. Не забелязвам присъствието им. За мен те са нещо като мебелировка. Мисълта ми бе, че не можем напълно да сме сигурни в силата на Меленгар. Нападането им само ще предизвика усложнения. В сегашната ситуация няма никаква вероятност Олрик да ни атакува. Той е хлапе, но не толкова наивен, че да предизвика гибелта на собственото си кралство.

— Това… — Арчибалд се взря в Модина и спря, така че Етелред за момент продължи без него.

— Императрицата? Да — отвърна Етелред. Тонът му ясно изразяваше недоволството от очевидния факт, че графът не бе чул последните му думи.

— Тя… красива е.

— Моля? А, предполагам — отвърна Етелред, без да я поглежда. Наместо това насочи поглед към Амилия, която по подобие на всички останали стоеше с впит в пода взор. — Салдур ми каза, че ти си била малката чудодейка. Накрала си я да яде, да говори и да съдейства. Доволен съм да чуя това.

Амилия мълчаливо направи реверанс.

— Ще е готова навреме, нали така? Не можем да си позволим ново фиаско като коронацията. Тогава тя дори не можеше да се появи. Сега ще се погрижиш, нали?

— Да, милорд — Амилия отново направи реверанс.

Очите на графа на Чадуик останаха върху Модина, която сметна изражението му за изненадващо. Отсъстваше страхопочитанието на придворните, нито хладното спокойствие на грижещите се за нея. На лицето му имаше широка усмивка.

В залата влезе войник и с бърза крачка се отправи към тях. Онзи с панделките пристъпи към него и двамата си зашепнаха, след което новодошлият му подаде свитъци. Панделката ги прочете и се върна при Етелред.

— Какво има?

— Ваша светлост, флотата на адмирал Гафтън е успяла да залови Елисфар, малък едномачтов платноход, край брега на Меленгар. На борда са открили документи, подписани от крал Олрик, даващи правомощия на вестоносеца да преговаря от името на кралството. За съжаление пратеникът и капитанът са били убити при абордажа. Обаче кормчията е бил придуман да признае, че корабът е бил отправен към Тур Дел Фур.

Етелред кимна.

— Опитва се да се свърже с националистите, но това беше очаквано. Значи корабът е плувал откъм Роу?

— Да.

— Сигурен си, че друг кораб не е разкъсал блокадата?

— Според докладите е бил само този.

Докато Етелред и войникът разговаряха, а останалите стояха неподвижни като статуи, графът на Чадуик не сваляше очи от императрицата. Модина не отвърна на погледа му. Начинът, по който я гледаше, я караше да се чувства неловко.

Той се покатери по стълбите и коленичи.

— Ваше Високопреосвещенство — каза той, нежно хващайки ръката й и целувайки пръстена, — аз съм Арчибалд Белънтайн, дванадесети граф на Чадуик.

Модина не каза нищо.

— Арчибалд? — отново се разнесе гласът на Етелред.

— Простете грубия ми подход — продължи графът. — Откривам, че не мога да сторя нищо. Колко странно е да не сме се виждали преди. Бил съм в Акуеста много пъти, ала никога не съм имал удоволствието. Нещастно стечение на обстоятелствата, предполагам. Убеден съм, че сте изключително натоварена. В качеството си на командващ значителна армия, аз също съм много зает. Скорошните събития наложиха войската ми да дойде тук. Не бе нещо, от което съм особено доволен. Досега. Справях се отлично, завладявайки нови земи за разрастващата се ваша империя; смятах за нещастие наложителността да спра. Ала съжаленията ми бяха превърнати в истинско възхищение, тъй като съм благословен да се удивлявам на величието ви.

— Арчи! — Етелред го бе викал от доста време, но едва споменаването на омразния прякор привлече вниманието на мъжа. — Стига с тези глупости. Ще закъснеем за срещата.

Графът се намръщи раздразнено.

— Простете, Ваше Високопреосвещенство; дългът ме зове.

* * *

Щом тренировките свършиха, преоблякоха Модина в простата й рокля и тя бе отведена в килията си. Помисли си, че някога я придружаваха двама войници, ала сега беше само един. Казваше се Джерълд. Само това знаеше за него, което беше странно, като се имаше предвид, че го виждаше всеки ден. Той я придружаваше навсякъде и стоеше на пост пред вратата на килията. Чудеше се кога си почива, най-вероятно късно през нощта, ала сутрин, когато двете с Амилия отиваха да закусват, той неотлъчно беше там. Никога не го беше чула да говори. Бяха като мълчалива двойка.

Вратата на килията бе отворена, мрачината я чакаше. Той никога не я бе принуждавал да влезе. Изобщо не я беше докосвал. Просто стоеше търпеливо на пост край вратата. Тя се поколеба на прага и когато погледна към Джерълд, той сведе очи.

— Почакай — Амилия дотича след тях. — Нейно Високопреосвещенство се мести днес.

Джерълд и Модина я изгледаха объркани.

— Отказах се от уговорките с камерхера — заяви Амилия. Говореше бързо, обръщайки се едновременно и към двамата. — Нимбус е прав, в крайна сметка аз съм секретарка на императрицата — обърна се към Джерълд. — Ескортирай Нейно Високопреосвещенство до новата й спалня на петия етаж в източното крило.

Заповедта излезе слаба, изобщо не в гласа на благородничка. Липсваше й увереност, силата на арогантността. За известен период на несигурност никой не се помръдна или продума. Без връщане назад, Амилия стоеше неестествено изпъната, изправила се срещу Джерълд. За пръв път Модина забеляза колко е едър, висящия на бедрото му меч, униформата. Той беше изряден, бронята му лъщеше.

Джерълд кимна и се отмести.

— Насам, Ваше Високопреосвещенство — рече Амилия, издишайки.

Тримата се отправиха към централното стълбище. Амилия продължаваше да говори:

— Накарах я да се храни, накарах я да говори… просто искам да й уредя по-добро място за спане. Как може да спорят? Петият етаж е празен.

В главната зала се разминаха с неколцина изненадани слуги. Една млада жена спря, поразена.

— Ана — обърна се към нея Амилия. — Ана беше, нали?

Жената кимна, в невъзможност да откъсне очи от Модина.

— Императрицата се мести в спалня на петия етаж. Изтичай и донеси чаршафи и възглавници.

— Но Едит ми каза да…

— Забрави Едит.

— Ще ме бие.

— Не, няма — рече Амилия и се замисли. С внезапен авторитет заговори отново. — Отсега работиш за императрицата — ти си нейна лична камериерка. Ще си подчинена директно на мен. Разбра ли?

Ана изглеждаше шокирана.

— Какво искаш да направиш? — попита я Амилия. — Да се противопоставиш на Едит Мон или да откажеш на императрицата? Занеси чаршафите и приготви най-добрата стая на петия етаж.

— Да, Ваше Високопреосвещенство — рече тя, обръщайки се към Модина. — Незабавно.

Поеха по стълбите, движейки се бързо към петия етаж. Той представляваше самотен коридор с пет врати. В далечния край през тесен процеп прозираше светлина, разкрила прахта по пода.

Амилия разгледа вратите. Свивайки рамене, отвори една и им направи жест да я изчакат отвън. След като излезе от стаята, тя сгърчи лице и каза:

— Да изчакаме Ана.

Не се наложи да чакат дълго. Камериерката, следвана от две момчета с парцали, метла, четка и кофа, се появи, нарамила чаршафи. Дишаше тежко, челото й беше оросено от пот. Тя и момчетата се втурнаха в стаята. Амилия се присъедини към тях. Скоро момчетата изтърчаха отново и започнаха да носят разни неща: възглавници, одеяла, още вода. Модина и Джерълд изчакваха в коридора, слушайки съпътстващите почистването звуци. Не след дълго Ана излезе, цялата покрита с прах и мръсотия, влачеща куп мръсни парцали. Появи се Амилия и покани Модина.

Слънце. Зърна яркия лъч светлина, разсякъл пода, част от покрита с гоблени стена и полегнал на множеството възглавнички върху масивно легло със сатенени чаршафи. На пода имаше дори дебел килим. Огледало и леген стояха на малка поставка. Край камината имаше бюро, а на отсрещната стена — отворен прозорец.

Модина закрачи напред и се вгледа в небето. Поемайки свежия въздух, тя коленичи. Прозорецът беше тесен, но Модина можеше да наднича надолу към градината или да гледа директно към синьото небе — истинското небе. Положи глава на перваза, наслаждавайки се на слънчевата светлина, както страдал от продължителна жажда би се плискал с вода. Досега не бе забелязала колко силно бе копняла за свеж въздух и слънце. Амилия може и да говореше нещо, ала тя бе твърде заета да гледа в небето, за да обърне внимание.

Миризмите бяха истинска наслада. Духаше лек ветрец, донесъл аромата на конюшните. За нея това бе позната, дружелюбна миризма, успокояваща и мила. Прелитаха птици. Стрелнаха се две лястовици, акробатично преследващи се една друга. Имаха си гнездо в цепнатина над един от съседните прозорци.

Не знаеше колко дълго е стояла така. В един момент осъзна, че е сама. Вратата зад нея бе затворена, на раменете й бе наметнато одеяло. Дочу гласове под себе си.

— Обсъждахме това повече от достатъчно, Арчибалд. Случаят е приключен — гласът на Етелред долетя от прозорците под нея.

— Зная, че си разочарован — долетя бащинският глас на регент Салдур. — Ала не бива да изпускаш от очи голямата картина. Това не е някакво хаотично плячкосване на земи. Строим империя.

— Два месеца начело на войската, а вече действа като врял и кипял генерал! — изсмя се Етелред.

Заговори друг глас, твърде тих или твърде далече от прозореца, за да бъде чут. Сетне чу този на графа:

— Завладях Глъстън и долината Рилан, подсигурявайки цял западен Уоррик. Смятам, че съм доказал уменията си.

— Умения? Позволи на маркиз Ланаклин да избяга в Меленгар, също така не успя да предпазиш нивите в Рилан, които бяха опожарени. Те щяха да осигурят прехраната на цялата имперска войска в идната година, но бяха загубени, защото ти беше твърде зает да превземаш празен замък.

— Не беше празен…

Имаше и още изречено, но гласовете бяха прекалено тихи.

— Маркизът го нямаше, с което изчезваше и единствената причина да завземаш замъка — прогърмя гласът на Етелред. Регентът сигурно стоеше най-близо до прозореца, защото него чуваше най-добре.

— Господа — намеси се Салдур, — минала работа. Трябва да насочим погледи към настоящето и бъдещето, в момента обединени в едно название — Гаунт.

Гласовете отново заговориха твърде тихо. Модина чуваше слугите, прекопаващи зеленчуковата градина.

— Съгласен съм — внезапно рече Етелред. — Още преди години трябваше да убием копелето.

— Успокой се, Ланис — избоботи Салдур. Модина не бе сигурна дали използва малкото име на Етелред или говори на някого, чийто глас бе прекалено далече. — Всичко с времето си. Знаехме, че националистите няма да се предадат без бой. Разбира се, нямахме си представа, че Гаунт ще ги поведе или че ще се окаже толкова умел пълководец. Сметнахме го за досаден анархист, самотен глас сред пустошта, като нашия дякон Томас. Превъплъщението му в опитен генерал беше — признавам — малко неочаквано. Ала нещата далеч не са излезли извън контрол.

— Какво означава това? — поинтересува се някой.

— Луис Гай бе достатъчно проницателен да ни намери човек, който ще разреши проблемите ни с Делгос и Гаунт. Днес ще ви запозная с него. Господа, позволете да ви представя Мерик Мариус — гласът му започна да затихва. — Той е забележителна личност… работил за тези… на…

Салдур се бе отдалечил прекалено от прозореца.

Настъпи дълга тишина, сетне Етелред заговори.

— Нека довърши. Ще видите.

Отново думите бяха твърде далечни.

Модина слушаше как вятърът разхвърля далечни листа. Лястовиците се върнаха и отново заиграха из въздуха. От двора долетяха стегнатите викове на войниците — смяна на караула. Почти бе забравила за разговора, когато под нея долетя рязко възклицание.

— Тур Дел Фур? Шегуваш се — удивено каза непознат глас.

Още мърморене.

— … и както казах, това ще сложи край на Дигън Гаунт и националистите веднъж завинаги — върна се гласът на Салдур.

— Но на каква цена, Саули? — вметна друг глас, преди неясен, сега силен.

— Нямаме друг избор — заговори Етелред. — Националистите са се отправили на север към Ратибор. Трябва да бъдат спрени.

— Това е лудост! Не мога да повярвам, че изобщо говориш за това!

— Изговорили сме много повече приказки. Почти всичко е готово. Нали? — попита Салдур.

Модина напрегна слух, ала отговорът беше прекалено тих.

— Ще го пратим по вода, след като ни съобщят, че всичко е готово — обясни Салдур. Настъпи тишина, сетне отново заговори. — Смятам, че всички разбираме това.

— Не виждам причина да се колебаем още — рече Етелред. — Значи всички са съгласни?

Редица гласове изразиха одобрението си.

— Отлично. Мариус, трябва да напуснеш незабавно…

— Само още нещо…

Не бе чувала този глас преди. Той затихна, очевидно притежателят му се отдалечаваше от прозореца.

Гласът на Салдур се разнесе отново:

— Нима? Къде? Кажи незабавно!

Още приглушени реплики.

— По дяволите! Уверявам те, че ще ти бъде платено — каза Етелред.

— Ако ви е отвел до наследника, вече е безполезен. Не е ли така, Саули? Вие двамата с Гай се интересувате повече, но ако не възразявате, казвам да се отървем от него при първа възможност.

Нова пауза.

— Смятам, че Нифронската империя държи на думата си, не е ли така? — каза Салдур.

— Ти си истински магьосник, Мариус — заговори Етелред. — Трябвало е да се обърнем към теб много по-рано. Не съм почитател на Луис Гай и стражите изобщо, но изглежда, че решението да бъдеш нает, е било правилно.

Гласовете започнаха да заглъхват, докато не изчезнаха напълно.

Повечето от чутото не представляваше интерес за Модина — твърде много непознати имена и места. Имаше само смътна представа за понятията националист, роялист и империалист. Тур Дел Фур беше известен град — някъде на юг — бе чувала и друг път за него. Ала Дигън Гаунт беше просто име. Радваше се, че приказките свършиха. Предпочиташе тихите звуци на вятъра, дърветата и птиците. Те я отвеждаха в по-ранно време, на друго място. Гледайки към света от зирката си, осъзна, че й се иска да можеше да плаче.

Глава 14
Навечерието

Гил изпитваше известни затруднения с видимостта под проливния дъжд, обаче бе сигурен, че мъжът върви право към него. Посегна към висящия на хълбока му рог и съжали, че го бе сложил под дъждобрана. Тридесет смени не му се бе наложило да го ползва. Онзи продължаваше да крачи под дъжда — сам. Беше облечен в подгизнало наметало, с отметната качулка. Кичурите следваха плътно контурите на черепа му. Не носеше броня или щит, ала край колана му надничаха дръжките на два меча, а Гил забеляза и трети на гърба му. Мъжът крачеше спокойно из калта. Изглежда бе сам и трудно можеше да заплаши близо хилядата лагеруващи на хълма. Ако Гил вдигнеше тревога без да е нужно, щяха да го спукат от подигравки. Бе сигурен, че може да се справи с един човек.

— Стой! — заглуши барабаненето на капките Гил, изваждайки меча си и размахвайки го към непознатия. — Кой си и какво искаш?

— Тук съм да се срещна с командир Паркър — каза мъжът, без да забавя крачка. — Отведи ме незабавно при него.

Гил се изсмя:

— Ама че сме храбри — той протегна меча си напред. Непознатият стигна право пред острието, като че искаше да се наниже. — Спри или…

Преди Гил да успее да довърши, мъжът удари плоската страна на меча. Пренеслата се по острието вибрация накара Гил да изпусне оръжието. Миг по-късно то се намираше в ръцете на мъжа, насочено към бившия си стопанин.

— Заповядах ти нещо, постови — сопна се странникът. — Не съм свикнал да повтарям. Движение или ще заповядам да те нашибат с камшик.

Мъжът му върна меча, влошавайки нещата още повече.

— Как ти е името, постови?

— Гил… сър — рече той, добавяйки сър за всеки случай — мъжът можеше да се окаже офицер.

— Занапред, Гил, когато си на пост, донеси си арбалет и не позволявай никому да се доближи на повече от сто фута, без да го надупчиш, ясно?

Мъжът не дочака отговор. Премина край него и продължи да крачи по хълма сред влажната трева.

— Да, сър, но не разполагам с арбалет — рече Гил, подтичвайки подире му.

— В такъв случай се сдобий с такъв — посъветва през рамо мъжът.

— Да, сър — Гил кимна, макар че непознатият беше пред него. Последният мина покрай палатките, отправяйки се към средата на лагера. Всички се бяха притаили на сушина и никой не го видя. Палатките бяха хаотична сбирщина от въжета и опънато между пръчки платнище. Нямаше две еднакви; войниците бяха грабили каквото им попадне. Повечето платнища бяха изрязани от корабни платна, взети във Вернес и Килнар. Други пък бяха изработени от чаршафи. В много редки случаи се виждаха истински палатки.

Мъжът спря на върха на хълма. Когато Гил го настигна, запита:

— Коя от тези палатки принадлежи на Паркър?

— Паркър? Той не е в палатка, сър. В онази ферма е — Гил посочи.

— Защо си напуснал поста, Гил? — изръмжа сержант Милфорд, излизащ от палатката си, премигващ на дъжда. Беше увит в наметало, изпод което се виждаха бледите му боси крака.

— Аз… — започна Гил, но непознатият се намеси.

— Кой е това? — попита той, отивайки до Милфорд и заставайки с ръце на хълбоците.

— Това е сержант Милфорд, сър — отвърна Гил. Сержантът изглеждаше объркан.

Странникът го огледа и поклати глава.

— Сержант, къде в името на Марибор ти е мечът?

— В палатката, но…

— Не смяташ за нужно да носиш меч, когато вражеската армия се намира на една миля и може да нападне всяка минута?

— Спях, сър!

— Вдигни глава, сержант! — рече мъжът. Сержантът изпълни заповедта, потрепвайки от дъжда. — Както виждаш, почти е утро.

— Да, сър. Съжалявам, сър.

— Сега се облечи и сложи нов постови на мястото на Гил, ясно ли е?

— Да, сър, веднага!

— Гил!

— Да, сър! — отзова се повиканият.

— Да тръгваме. Закъснявам.

— Да, сър! — Гил отново го последва, свивайки объркано рамене при подминаването на сержанта.

Войската бе разположена на Бингъмския хълм, очевидно получил името си от фермера Бингъм, отглеждащ ечемик и ръж в ближните поля. Гил беше чул, че имало голяма гълчава, когато командир Гаунт уведомил Бингъм, че армията ще използва фермата му, а самият Гаунт ще направи от дома му своя главна квартира. Пасторалният дом със сламен покрив и дървени греди се бе оказал заобиколен от лагерно море. Някога растящите край алеята цветя бяха потъпкани от стотици ботуши. В плевнята се помещаваха офицерите, а конюшнята бе префасонирана в склад и таверна за по-висшестоящите. Навсякъде се издигаха палатки, стотици лагерни огньове бяха обгорили земята.

— Уведоми командир Паркър за присъствието ми — каза странникът на един от пазачите на верандата.

— А за кого да предам?

— Маршал лорд Блекуотър.

Постовият се поколеба за миг, сетне изчезна вътре. Появи се бързо и задържа вратата отворена.

— Благодаря ти, Гил. Свободен си — рече мъжът, пристъпвайки вътре.

* * *

— Ти ли си командир Паркър? — обърна се Ейдриън към едрия мъж пред себе си, облечен в къса черна жилетка и изцапани бели бричове. Чип нос увенчаваше средата на физиономията му, от своя страна положена върху тлъста гуша.

Седеше пред грубовата дървена маса, отрупана със свещи, карти, депеши и димяща чиния яйца със сланина. Изправи се, вземайки салфетка от яката си и обърсвайки уста.

— Да, а вие сте маршал Блекуотър? Не бях уведомен за…

— Маршал лорд Блекуотър — поправи го Ейдриън с приятелска усмивка и му подаде писмата си.

Паркър пое пергамента, отвори го грубо и започна да чете.

Кривести дървени греди разделяха жълтеещите стени. По тях бяха наокачени съдове, чували, готварски принадлежности и нещо, което Ейдриън определи като меча и наметалото на командира. Кошници, кофи и стомни бяха струпани по ъглите. Подът имаше наклон, отвеждащ до камината.

След като прочете писмото, Паркър седна и отново затъкна салфетката в яката си.

— Не си наистина лорд, нали?

Ейдриън се поколеба за миг:

— Технически съм, поне за момента.

— А когато не си лорд, какъв си?

— Може да се каже, че съм наемник. С много неща съм се занимавал през годините.

— Защо й е на принцесата на Меленгар да ми праща наемник?

— Защото мога да спечеля битката.

— Какво те кара да мислиш, че аз не мога?

— Фактът, че все още си в тази ферма, вместо в града. Вероятно си много добър интендант, и със сигурност отличен счетоводител, ала войната е нещо повече от подреждане на цифри в колонки. Сега, когато Гаунт го няма, вероятно не си особено сигурен какво да предприемеш. Тук се намесвам аз. Случайно притежавам солиден боен опит.

— Значи знаеш за изчезването на командир Гаунт.

Ейдриън не хареса тона му. Долавяше се нещо заплашително и сдържано. Все пак агресивността си оставаше най-добрата политика.

— Армията ви е тук с дни, не си предприел нито един набег срещу врага.

— Вали — отвърна Паркър. — Полето е станало на блато.

— Именно — каза Ейдриън. — Точно затова трябва да нападаш. Дъждът ви дава предимство. Повикай капитаните си и ще обясня как можем да се възползваме от времето. Но трябва да действаме бързо…

— Ще ти се, нали? — отново този тон, този път още по-заплашителен. — Аз обаче имам по-добра идея. Защо не ми обясниш защо й е на принцеса Ариста Есендън да предава Дигън?

— Не го е сторила. Не разбираш. Тя…

— О, със сигурност го направи! — Паркър скочи на крака и запрати салфетката си към пода, като че предизвикваше дъските на дуел. — Не е нужно да лъжеш повече, зная защо. За да си запази мизерното кралство — пристъпи крачка напред и закачи масата. — Унищожавайки Дигън, тя се надява да спечели милост за Меленгар. Какви са истинските ти заповеди?

Той пристъпи напред, насочил обвинителен пръст.

— Да спечелиш доверието ни? Да поведеш тази армия в капан, както сторихте с Гаунт? Ти ли беше? Беше ли там? Беше ли един от онези, които го грабнаха?

Паркър хвърли поглед към мечовете на Ейдриън.

— Или целта ти е да ме убиеш? — рече той, отстъпвайки назад. Удари си главата в една тенджера, паднала с дрънчене. Шумът накара Паркър да подскочи.

— Симс! Фал! — изкряка той и двамата постови влетяха вътре.

— Вземете мечовете му. Вържете го за някой стълб. Махнете го от…

— Не разбираш. Ариста не е ваш враг — намеси се Ейдриън.

— Всичко разбирам.

— Тя беше подведена от империята, също както и Гаунт.

— Значи и тя е изчезнала?

— Не, в момента е в Ратибор и планира бунт, който да помогне на атаката ви.

Паркър се изсмя.

— О, моля те. Имаш нужда от уроци по лъжа. Меленгарска принцеса да организира въстание в Ратибор? Извлечете го.

Един от войниците извади меча си.

— Свали оръжията си — веднага!

Ейдриън прецени възможностите си. Можеше да избяга, но така нямаше да има друга възможност да ги убеди. Вземането на Паркър за заложник изискваше да убие Симс и Фал, с което щеше да унищожи всяка възможност да получи доверието им. Лишен от избор, той въздъхна и откачи колана си.

* * *

— Колко точно сте сигурна, че Ейдриън ще успее да убеди националистите да нападнат утре сутринта? — попита Гланц, седнал на масата в дома на Дънлапови. Бурята навън продължаваше да бушува.

— Уверена съм точно толкова в неговия успех, колкото и в този на нашето начинание — отвърна Ариста.

Гланц се усмихна под мустак:

— Все забравям, че сте дипломат.

Осмина други седяха край масата. Върху й бе разпъната карта на града, затисната с разни дрънкулки. Присъстващите бяха избрани от Ейдриън, доктор Герънд, Гланц или Емъри, който вече се бе изправил на крака и омиташе всичко, сложено от госпожа Дънлап под носа му.

Ройс и Ейдриън ги нямаше, така че Ариста бе прекарала по-голямата част от времето си в разговори с младия господин Дорн. Той вече не заекваше при изговарянето на малкото й име, ала възхищението в очите му не можеше да бъде сбъркано. Ариста се улови да се усмихва засрамено. Той имаше красиво лице — ведро и разпалено — и макар да бе по-млад дори от Олрик, струваше й се много по-зрял. Може би това се дължеше на трудностите и борбата.

Откакто бе дошъл в съзнание, тя бе говорила за изпитанията, довели я тук. Той й бе разказал как смъртта на майка му му дала живот и какво било да израснеш като войнишки син. И двамата споделиха спомени за пожарите, лишили ги от близки. Тя слушаше как той разказва напрегнато за сирашката съдба и очите й се наливаха със сълзи. Осъзна, че Емъри би могъл да промени света, ако се бе родил благородник. Слушайки неговата страст за справедливост и съчувствие, осъзна, че това би могла да очаква от Дигън Гаунт, обикновен човек със сърцето на крал.

— Трябва да разберете, че не зависи изцяло от мен — рече Гланц. — Не аз командвам гилдията. Не разполагам с нужния авторитет да заповядам атака, още по-малко когато няма какво да бъде придобито от това. Дори и ако победата бе сигурна, а не просто вероятна, ръцете ми пак щяха да бъдат вързани.

— Нищо за придобиване? — замаяно рече Емъри. — Цял град! Пък и ако имперската армия бъде изтласкана, има вероятност цял Ренидд да попадне под знамето на Делгоската република.

— Също така бих добавила — рече Ариста, — че поражението на империалистите ще остави Акуеста уязвима за нападения от страна на националистите, Меленгар и може би дори Трент — ако успея да организирам съюз. Ако Акуеста падне, Колнора ще бъде свободен град и определени могъщи търговци може да се намерят на управленски постове.

— Добра сте. Признавам ви го, милейди — рече Гланц. — Ала в този сценарий има прекалено много ако. Роялистите няма да позволят Колнора да бъде управлявана от простолюдието. Ланаклин би застанал на трона на Уоррик и най-вероятно би упълномощил свой херцог, който да поеме града.

— Диамантът ще продължи да затъва, ако не ни помогнете и Новата империя не продължи да укрепва позиции — не му остана длъжна тя.

Гланц се намръщи и поклати глава:

— Това е много извън пълномощията ми. Без заповеди от Бижуто, ръцете ми са вързани. Имперковците почти не закачат Диаманта. Гледат на нас като на неизбежните плъхове в канала. Стига да не се превърнем в прекалено голямо отегчение, оставят ни на мира. Но ако сторим това, ще обявят война. Диамантът вече няма да е неутрален. Ще се превърнем в цел във всеки имперковски град. Стотици ще бъдат арестувани или екзекутирани.

— Можем да запазим съдействието ви в тайна — предложи Емъри.

Гланц се изсмя:

— Победителят решава кои тайни да бъдат запазени. Тъй че ще трябва да поискам доказателства за успеха ви, преди да мога да ви помогна. И двамата знаем, че това е невъзможно. Ако нещата бяха добри, нямаше да ви е нужно съдействието ми. Не, съжалявам. Плъховете ми ще направят, каквото могат, ала не е възможно да се включим в нападението.

— Поне можете ли да се погрижите вратата на оръжейната да бъде отключена? — попита Емъри.

Гланц помисли за миг и кимна:

— Да.

— Можем ли да се върнем към плана? — предложи доктор Герънд.

Преди да потегли, Ейдриън бе изложил общите щрихи на стратегията. Идеята на Емъри беше добра, ала идеята не можеше да замени бойния план, за което всички бяха благодарни на Ейдриън. Той им бе обяснил, че изненадата беше тяхно най-голямо предимство и че най-добрата им тактика да изненадат бе оръжейната. Сетне нещата щяха да се усложнят. Времето щеше да бъде най-големият им противник. Жизненоважно бе да завладеят оръжейната, след което бързо да се подготвят за нападение над гарнизона.

— Аз ще поведа хората към оръжейната — обяви Емъри. — Оцелея ли, ще заема място при площада в слабата част на линията.

Всички кимнаха мрачно.

По-нататъшният план на Ейдриън изискваше мъжете да се подредят в две прави линии — една пред друга — пред оръжейната, умишлено оставяйки слабо място. Професионалните войници щяха да търсят подобни уязвимости, така че можеха да предвидят къде ще бъде насочена атаката им. Предупреди, че разположените там ще понесат най-много жертви, но и че това ще позволи на въстаниците да обкръжат нападателите, възползвайки се от численото си превъзходство.

— Аз ще водя левия фланг — рече Ариста. Всички я изгледаха втрещени.

— Милейди — заговори Емъри. — Разбирате, че ви уважавам неимоверно, но битката не е място за жени. Жестоко бих бил наранен, ако животът ви бъде застрашен по някакъв начин.

— Животът ми ще бъде в опасност навсякъде, така че по-добре да помогна с нещо. Пък и всичко това е моя идея. Не мога да стоя просто така, докато всички вие рискувате живота си.

— Не трябва да се срамувате — рече доктор Герънд. — Вече сторихте много повече, отколкото бихме могли някога да ви се отблагодарим.

— И все пак — каза принцесата уверено, — ще присъствам.

— Можете да въртите и меч? — запита я бакалинът Перин. Тонът му не бе подигравателен или саркастичен, в него се долавяше искрено удивление, като че ли очакваше да чуе, че тя е майстор фехтовчик.

Чудодейното избавление на Емъри бе само една от подбудите за бунта. Ариста бе подценила силата на собственото си име. Емъри бе изтъкнал, че тя и брат й са герои за онези, сражаващи се срещу новата империя. Победата им над Пърси Брага, обезсмъртена в онази пиеса, бе вдъхновила мнозина из Апеладорн. Вербовчиците трябваше само да прошепнат, че Ариста Есендън е дошла в Ратибор и измъкнала Емъри от ръцете на империята, и повечето хора смятаха победата за осигурена.

— Е — отвърна тя, — със сигурност имам повече опит от повечето търговци, фермери и занаятчии, които ще се сражават край мен.

Дълго време никой не продума, накрая Емъри се изправи.

— Простете, Ваше Височество, но не мога да ви позволя да го сторите.

Ариста му хвърли груб, предизвикателен взор. Лицето на Емъри се сгърчи, показвайки, че дори един недоволен неин поглед бе достатъчен да го нарани.

— И как възнамеряваш да ме спреш? — сопна се тя, припомняйки си всички онези времена, когато баща й, брат й и дори граф Пикъринг я бяха пъдили от съвещателната зала, настоявайки да прекара времето си в по-продуктивното занимание на шиенето.

— Ако вие ще се биете, аз няма да го сторя — просто рече той.

Доктор Герънд се изправи:

— Аз също.

— Нито пък аз — рече Перин, също ставайки на крака.

Ариста се намръщи към Емъри. Това изглежда го нарани, но той остана непреклонен.

— Добре. Седнете. Печелите.

— Благодаря ви, милейди — рече Емъри.

— Аз ще водя левия фланг — предложи Перин, който беше един от най-едрите присъстващи, набит и силен.

— Храбро от твоя страна — каза му Емъри — но ще помоля Адам да се заеме с това. Той има боен опит.

— И не е старец — с горчивина отбеляза докторът.

Ариста знаеше колко безпомощен се чувства той.

— Докторе, твоите умения ще послужат за лекуването на ранените. Щом оръжейната бъде завзета, двамата с теб ще се погрижим за тях.

Още веднъж обсъдиха плана. Ариста и Гланц разискваха известни потенциални проблеми: Ами ако дойдеха прекалено малко хора? Ако не можеха да завладеят оръжейната? Ако гарнизонът не нападнеше? Планираха непредвидените обстоятелства, докато не остана нищо, което би могло да ги изненада.

Доктор Герънд извади бутилка ром и помоли госпожа Дънлап за чаши.

— Утре сутринта ще се впуснем в битка — рече той. — Някои от седящите тук не ще оцелеят да видят залеза — вдигна чашата си. — За всички онези, които ще паднат — и за нашата победа.

— И за дамата, която я направи възможна — додаде Емъри, докато всички вдигаха чаши и отпиваха.

Ариста също пи, но алкохолът й горчеше.

* * *

Принцесата лежеше будна в малката стаичка срещу спалнята на госпожа Дънлап. По-малка дори и от тази на прислужницата й в Медфорд, имаше дребно прозорче и малък рафт за свещта. Между стените и леглото пролуката бе толкова тясна, че на влизане трябваше да пролазва по матрака. Не можеше да спи. Битката за града щеше да започне само след няколко часа и Ариста бе обзета от нервност. Умът й отново и отново прехвърляше неща.

Сторих ли всичко възможно?

Всичко бе на път да се промени — за добро или за лошо.

Олрик ще ми прости ли, ако умра? Изсмя се горчиво. Ще ми прости ли, ако остана жива?

Взираше се в тавана, чудейки се дали няма заклинание, което да й помогне да заспи.

Магия.

Обмисляше дали да я използва в предстоящата битка. Изучаваше идеята, потропвайки стъпала едно в друго, слушайки как дъждът трополи по покрива.

Ако мога да призовавам дъжд, какво друго мога да правя? Бих ли могла да призова армия фантоми? Да посипя небесен огън? Да разцепя земята под гарнизона?

Бе уверена само в едно — можеше да кара кръвта да кипи. Мисълта я отрезви.

Ами ако изгубя контрол? Ако нагрея кръвта на въстаниците… или Емъри?

Когато бе нагряла водата в онази кофа в Шеридън, околните дрехи също бяха засъскали. Магията не беше лесна работа. Може би с времето щеше да я овладее, ала вече усещаше ограниченията си. Сега й ставаше ясно защо Есрахаддон я бе карал да призовава дъжд. Преди бе смятала, че е нелепо предизвикателство да постигне нещо такова. Сега осъзна, че това бе лесно. Целта бе обширна колкото небето, а резултатът бе естествен — все едно стрелец да хвърля камък и да се цели в земята. Процесът щеше да е еднакъв за всяко заклинание, предположи тя — извличането на силата, фокусирането и изпълнението чрез синхронизация на движение и звук. Ала идеята за насочването на такава непокорна сила към специфична цел бе страшничка. Осъзна с потръпване, че ако онази нощ Ройс и Ейдриън се бяха намирали на хълма, щяха да умрат заедно със серетите. Несъмнено можеше да надвие гарнизона, но същевременно можеше да изтреби цял Ратибор. Вероятно можеше да използва Изкуството да хвърля светкавици или да подпали войниците, ала това би бил еквивалентът на студент по музика първа година, опитващ се да композира и оркестрира цялостна симфония.

Не, не мога да поема подобен риск.

Насочи ума си към по-практични мисли. Имаха ли достатъчно превръзки? Трябваше да запали огън, за да има въглени за затварянето на рани.

Друго мога ли да сторя?

Чу тихо потропване и дръпна завивките, тъй като бе облечена само в тънка нощница, дадена й от госпожа Дънлап.

— Да?

— Аз съм — рече Емъри. — Надявам се не ви събудих.

Емъри отвори вратата и застана край леглото, облечен само в панталони и доста широка риза.

— Не можах да заспя, предположих, че и вие будувате.

— Кой би предположил, че очакването да видиш дали ще оживееш или не затруднява съня? — сви рамене тя и се усмихна.

Емъри отвърна на усмивката и се заоглежда как да влезе.

Тя приседна и струпа две възглавници зад себе си.

— Просто се качи на леглото — каза му тя, дръпвайки крака и потупвайки завивките. Той се чувстваше неловко, но прие поканата й и седна на матрака, който потъна от тежестта му.

— Страх ли те е? — попита тя и осъзна със закъснение, че този въпрос не беше от питанията, които една жена трябва да отправя към мъж.

— А вас? — отвърна той, прегръщайки коленете си. Беше бос и пръстите му блестяха на лунната светлина.

— Да — каза Ариста. — Дори няма да съм на бойното поле, а съм ужасена.

— Ще ме сметнете ли за страхливец, ако призная същото?

— Бих те помислила за глупец в обратния случай.

Той въздъхна и опря глава на коленете си.

— Какво има?

— Ако ви кажа нещо, обещавате ли да го пазите в тайна? — попита той, без да вдига глава.

— Аз съм посланик. С това си изкарвам хляба.

— Никога не съм се бил преди. Никога не съм убивал.

— Подозирам, че така стоят нещата с почти всички, които ще се сражават утре — каза тя, надявайки се той да включи и нея в тази категория. Не можеше да понесе да му разкрие истината. — Не смятам, че повечето от тях дори някога са хващали меч.

— Някои са — той вдигна глава. — Адам се сражава с армията на Етелред срещу Гхазел, по времето, когато лорд Ръфъс се прочу. Ренкин Пул и Форест, сина на търговеца на сребро, също са се били. Затова ги сложих сред водителите. Всички гледат на мен като някакъв герой от войната, а аз не зная дали ще остана и ще се сражавам — или ще побягна като най-долен страхливец. Може да припадна при вида на кръв.

Ариста се протегна и взе ръката му.

— Ако има нещо, в което съм убедена — тя се взря в очите му, — това е, че ще се сражаваш храбро. Наистина не смятам, че би могъл да направиш друго. Просто си такъв. Всички виждат вродената ти храброст и затова ти се възхищават — както и аз.

Емъри сведе глава.

— Благодаря ви, това беше много мило.

— Не бях мила, а честна — внезапно притеснила се, тя пусна ръката му и попита: — как е гърбът ти?

— Все още боли — рече той, вдигайки ръка да опипа. — Но ще мога да въртя меч. Трябва да ви оставя да поспите.

Той се измъкна от леглото.

— Беше любезно от твоя страна да дойдеш — каза му тя искрено.

Той поспря:

— Утре ще съжалявам само за едно.

— А то е?

— Че не съм благородник.

Тя го изгледа любопитно.

— Ако бях дори дребен барон и оцелеех, щях да яздя до Меленгар и помоля брат ви за ръката ви. Щях да му досаждам, докато не ме затвореше или не се съгласеше. Зная, че това не е подобаващо. Зная, че херцози и принцове се надпреварват за вниманието ви, но въпреки всичко бих опитал. Бих се сражавал с тях за вас. Бих сторил всичко…

Ариста усети как лицето й се изчервява и се забори с внезапното желание да го покрие с ръце.

— Обикновен човек, чийто баща е умрял в служба на своя крал; тъй смел, че да завземе Ратибор и Акуеста, би могъл да получи рицарско звание. Като посланик, бих могла да изтъкна на брат си, че подобно действие би заздравило отношенията ни с Ренидд.

Очите на Емъри просияха. Никога не бяха изглеждали тъй дълбоки или оживени. По лицето му бе изписана радост. Направи крачка към леглото, спря, сетне бавно се оттегли.

— В такъв случай — най-накрая рече той, — добре ще е да поспя, ако ще ставам рицар.

— Наистина, сър Емъри.

— Милейди — той понечи да се поклони дълбоко, но по средата на движението спря, стискайки зъби. — Лека нощ.

След като той напусна стаята Ариста установи, че сърцето й бие бясно, а дланите й са влажни. Какъв позор. Само след часове мъже щяха да умират заради нея. По обед можеше да виси от някой стълб, а беше развълнувана, задето някой беше демонстрирал интерес към нея. Колко детинско… колко незряло… колко себично… и невероятно. Никой не я бе гледал по такъв начин. Спомни си ръката му и шумоленето на нозете му върху завивките — ама че момент.

Лежеше и се молеше на Марибор всичко да бъде наред. Нуждаеха се от чудо. Моментално си помисли за Ройс и Ейдриън. Не ги ли наричаше така Олрик — негови чудотворци? Всичко щеше да бъде наред.

Глава 15
Речта

Амилия си гризеше нокътя — или каквото бе останало от него.

— Е? — попита тя Нимбус. — Какво мислиш? На мен ми изглежда вдървена.

— Така трябва — отвърна гърчавелът. — Високопоставените хора са сдържани и сковани. Това й придава сила. Брадичката й ме притеснява. Дъската в корсета се грижи за гърба, обаче брадичката — непрекъснато я спуска. Трябва да си държи главата вдигната. Трябва да сложим висока яка на роклята, нещо кораво.

— Малко е късничко за това — раздразнено отвърна Амилия. — Церемонията започва след по-малко от час.

— Много може да бъде свършено за това време, Ваше Благородие — увери я той.

Амилия все още се чувстваше неудобно, дори се срамуваше, от обръщенията „Ваше Благородие“ и „милейди“. Нимбус, който винаги следваше протокола, настояваше да се обръща към нея формално. Маниерността му се бе предала и на останалия персонал от палата. Слугини и пажове, които само два месеца по-рано се бяха присмивали и подигравали на Амилия, сега й се кланяха и й правеха реверанси. Дори Ибис Тинли бе започнал да се обръща към Амилия с Ваше Благородие. Вниманието я ласкаеше, но можеше да се окаже краткотрайно. Тя бе благородница единствено по име. Можеше да загуби титлата си така лесно, както и я беше спечелила — и точно това щеше да се случи след по-малко от час.

— Добре, изчакай отвън — нареди тя. — Ще ти дам дрехата да я отнесеш при кроячката. Ваше Високопреосвещенство, бих ли могла да получа роклята?

Модина вдигна ръце като в транс и две прислужници моментално се заеха да разкопчават многобройните копчета и куки.

Стомахът на Амилия се сви. Бе сторила всичко по силите си в даденото й време. Модина се бе оказала изненадващо отзивчива и лесно научи дадената от Салдур реч. Поне беше кратка и лесна за запомняне. Ролята на императрицата бе изключително опростена. Щеше да пристъпи на балкона, да произнесе думите, сетне да се отдръпне. Целият процес щеше да отнеме само няколко минути, ала Амилия бе убедена в наближаващия провал.

Въпреки всички приготовления, Модина просто не беше готова. Наскоро императрицата бе проявила признаци за яснота и следваше напътствия, но нищо повече. В много отношения напомняше на Амилия за куче. Дресирано, то щеше да стои в заучените пози в присъствието на стопанина; но колко кучета биха правили това в негово отсъствие? Притичваща катерица щеше да унищожи цялата дисциплина. На Амилия не бе позволено да излезе на балкона — ако се случеше нещо неочаквано, не бе ясно как щеше да реагира императрицата.

Амилия занесе роклята на Нимбус:

— И бързо. Не искам камбаната да свари императрицата по бельо.

— Ще търча като вятъра, милейди — отвърна той с изкуствена усмивка.

— Какво правиш тук? — попита регент Салдур. Нимбус бързо се поклони, сетне затича, понесъл роклята. Регентът бе пищно облечен за церемонията, което го правеше още по-заплашителен от обикновено. — Защо не си с императрицата? До речта има по-малко от час.

— Да, Ваша милост, но остават някои последни приготовле…

Салдур гневно я сграбчи за ръката и я блъсна в стаята. Модина бе обвита в роба, а двете прислужници се занимаваха с косата й. Спряха рязко и направиха реверанс.

Регентът не им обърна внимание.

— Трябва ли да губя време в изтъкване колко е важен този ден? — рече, грубо отпускайки хватката си. — Цяла Акуеста се насъбира пред двореца, както и сановници от всички краища на Уоррик. Има дори посланици от Трент и Калис. От първостепенна важност е те да видят силна, компетентна императрица. Тя научи ли речта?

— Да, Ваша милост — отвърна Амилия с наведена глава.

Салдур огледа императрицата, облечена в смачкана роба и с все още недовършена прическа. Смръщи се и изфуча:

— Ако провалиш това — ако тя се запъне — лично ще те държа отговорна. Само думица от мен и изчезнеш завинаги. Като се има предвид потеклото ти, дори не ми трябва оправдание. Никой няма да се интересува от изчезването ти. Даже никой не ще го забележи. Провали ме, Амилия, и горчиво ще съжаляваш.

Той затръшна вратата зад себе си, оставяйки Амилия без дъх.

— Ваше Благородие? — обърна се към нея Ана.

— Какво има? — отпаднало запита тя.

— Обувката й, милейди. Токът се е разхлабил.

Какво още може да се обърка?

В ден като всички останали нямаше да се случи нищо от това, ала днес, когато животът й бе поставен на карта, проблемите се сипеха един след друг.

— Веднага я занеси на обущаря и му кажи, че ако до двадесет минути не е готов, ще… ще…

— Ще му кажа да побърза, милейди — с обувка в ръка, Ана изтърча от стаята.

Амилия се заразхожда. Стаята бе само двадесет фута дълга, карайки я често да се обръща, което от своя страна скоро й замая главата, ала тя не спря. Тялото реагираше несъзнателно, дордето умът бясно прехвърляше всеки аспект от церемонията.

Ами ако скочи от балкона?

Мисълта се стовари отгоре й като плесница. Колкото и нелепо да звучеше, беше възможно. Императрицата не беше с всичкия си. Глъчката на хилядите поданици можеше да й дойде в повече. Балконът не беше особено висок, само на тридесет фута над земята. Императрицата можеше и да оцелее, ала това щеше да бъде краят на Амилия.

По челото й изби пот, а крачката й се усили.

Нямаше време да сложат по-висок парапет.

Може би мрежа на дъното? Не, това няма да помогне.

Проблемът не беше в нараняването, а в зрелището.

Въже?

Можеше да го върже около кръста на Модина и да го държи опънато. Така, ако императрицата тръгнеше напред, Амилия можеше да я спре.

Нимбус се върна, плахо надничайки в стаята.

— Какво не е наред, милейди? — запита той, виждайки изражението й.

— Моля? Ами нищо не е наред. Трябват ми въже и обувка — но няма значение. Какво стана с роклята?

— Кроячката работи с пълна скорост. Уви, не смятам, че ще имаме време за проба.

— Ами ако не й стане? Ако я задушава толкова, че дори да не може да говори?

— Трябва да мислим позитивно, милейди.

— На теб ти е лесно да говориш така. Твоят живот не виси на… конец — може би буквално.

— Но, Ваше Благородие, със сигурност няма защо да се страхувате от последиците на леко прекрояване? В крайна сметка сме цивилизовани хора.

— Не съм убедена от коя цивилизация си ти, Нимбус, ала тази се отнася много грубо към провалилите се.

Амилия погледна към Модина, която седеше тихо, в незнание за важността на речта, чието произнасяне й предстоеше. На нея нищо нямаше да сторят. Тя беше императрицата, целият свят знаеше. Ако изчезнеше, щяха да бъдат задавани въпроси, хората щяха да настояват за възмездие за загубата на тяхната богокралица. Дори хора като Салдур можеха да увиснат на бесилката за подобно престъпление.

— Да донеса ли украшението за глава? — попита Нимбус.

— Да, ако обичаш. Ана го донесе от шапкарката тази сутрин, най-вероятно е в спалнята на императрицата.

— А да ви донеса ли нещо за ядене, милейди? Не сте яли цял ден.

— Не мога да хапна нищо.

— Както желаете. Ще се върна веднага.

Амилия отиде до прозореца. Оттук можеше да види източната порта, през която се изливаха потоци народ. Мъже, жени и деца от всички класи. От събиращите се тълпи се носеше тихо мърморене, подобно на ръмженето на скрит от погледа звяр. На вратата се почука и кроячката влезе, понесла роклята тъй нежно, сякаш бе новородено.

— Това се казва бързина — отбеляза Амилия.

— Простете, Ваше Благородие, още не е напълно готово. Но кралският ментор току-що се отби и каза, че трябва да довърша тук, за да взема мярка от врата на Нейно Високопреосвещенство. Нещата не се правят така. Не е правилно да се кара една дама да ми позира като манекен. Ала наставникът каза, че ако не съм направела, както заръчал, щял… — тя поспря и снижи гласа си до шепот. — Щял да нареди да ме бият с камшик.

Амилия вдигна ръка пред лицето си, за да скрие усмивка.

— Не е говорел сериозно, уверявам те, ала е прав. Това е твърде важно и оправдава краткото неудобство на Нейно Високопреосвещенство. Заемай се.

Отново я облякоха и кроячката заработи трескаво, довършвайки яката. Амилия отново бе започнала да крачи из стаята, когато на вратата се почука. Прислужниците и кроячката бяха заети, така че секретарката отвори сама. Бе поразена да види графа на Чадуик.

— Добър ден, лейди Амилия — поклони се грациозно той. — Надявах се да поговоря с Нейно Високопреосвещенство преди обръщението й.

— Настоящият момент не е особено подходящ, сър — Амилия не можеше да повярва, че отказва на благородник. — В момента императрицата не е в подобаващо състояние. Моля ви да разберете.

— Но разбира се. Моите извинения. Възможно ли е тогава да поговоря с вас?

— С мен? Ами… да, разбира се — Амилия пристъпи напред и затвори вратата след себе си.

Очакваше графът да заговори, но вместо това той закрачи по коридора. Отне й миг да разбере, че очаква да го последва.

— Императрицата е добре, надявам се?

— Да, милорд — рече тя, хвърляйки поглед към все по-отдалечаващата се врата на гардеробната.

— Радвам се да чуя това — рече графът, сетне внезапно додаде. — Но колко грубо от моя страна. Как се чувствате вие, милейди?

— Добре, колкото може да се очаква, сър.

Ако Амилия не бе потънала в мисли за императрицата, засрамването на графа щеше да й се стори забавно.

— Днес времето е чудесно, нали?

— Да, сър, такова е — с усилие наложи гласът й да остане спокоен.

Нимбус, Ана и обущаря се появиха и отърчаха надолу по коридора. Нимбус поспря за миг, хвърляйки й разтревожен поглед, преди да влезе в стаята.

— Позволете ми да премина направо на въпроса — рече графът.

— Сторете го, сър — нетърпението на Амилия достигаше връхната си точка.

— Всички знаят, че сте най-близка до императрицата. Тя има доверие само на вас. Бихте ли… някога… Императрицата говорила ли е за мен?

Амилия изненадано вдигна вежди. При други обстоятелства колебанието на графа щеше да изглежда чудато и дори чаровно, но в този момент й се искаше просто да приключи най-сетне.

— Зная, че това е прекалено дръзко от моя страна, ала аз съм дързък човек. Бих желал да зная дали някога си е мислила за мен — и ако да, дали е било благоприятно?

— Милорд, откровено мога да заявя, че тя никога не ми е говорила за вас.

Графът се замисли.

— Не съм сигурен как да тълкувам това. Убеден съм, че тя има много ухажори. Ще ми направите ли услуга, милейди?

— Стига да е по силите ми, сър.

— Бихте ли говорили с нея да ме удостои с един танц на тазвечершния бал? Бих бил неизразимо благодарен.

— Нейно Високопреосвещенство няма да присъства на бала или на банкета, сър. Тя никога не се храни сред обществото и има твърде много дела, изискващи вниманието й.

— Никога?

— Уви, не.

— Разбирам.

Графът потъна в мисли, а Амилия потропа с пръсти по бедрото си.

— Ако нямате нищо против, сър, трябва да се върна при императрицата.

— Разбира се. Простете за отнемането от драгоценното ви време. И все пак, ако бихте споменали за мен на Нейно Високопреосвещенство и я уведомите, че много бих желал да я посетя…

— Ще го сторя, Ваша светлост. Сега моля да ме извините…

Амилия бързо се върна и откри, че кроячката бе приключила работата си. Яката беше висока и наистина поддържаше брадичката вдигната. Добавката изглеждаше изключително неудобна, ала на Модина изглежда това не правеше впечатление. Обущарят обаче все още обработваше обувката.

— Какво става тук? — попита тя.

— Новият ток беше по-висок от другия — каза й Нимбус. — Той се опита да го намали, но в бързината отне прекалено много и сега е по-нисък.

Амилия се обърна към Ана:

— Колко време ни остава?

— Около петнадесет минути — бе мрачният отговор.

— Ами украшението за глава? Не го виждам.

— Не беше в спалнята или залата, милейди.

Лицето на Ана пребледня.

— Мили Марибор, простете ми. Съвсем забравих за него!

— Забравила си? Нимбус!

— Да, милейди?

— Тичай при шапкарката и го донеси. И като казвам тичай, имам предвид да хвърчиш!

— Веднага, милейди, ала не знам къде се намира тя…

— Вземи паж да ти посочва пътя.

— Всички са заети с подготовката на церемонията.

— Не ме интересува! С меч принуди някой от тях, ако трябва. Намери си водач и му кажи, че е по заповед на императрицата. Мърдай! Ана!

— Да, милейди — слугинята трепереше просълзена. — Толкова съжалявам, милейди, наистина.

— Нямаме време за извинения и сълзи. Тичай в спалнята на императрицата и донеси дневните й обувки. Ще трябва да носи тях. Веднага!

Амилия затръшна вратата подире им и я изрита. Опря чело върху дъба, опитвайки се да се успокои. Роклята щеше да покрие обувките. Никой нямаше да забележи разликата. Ала украшението за глава беше съвсем различно. Бе изработвано в продължение на седмици и регентите щяха да забележат липсата му. Магазинът на шапкарката се намираше в града; бе възложила на Ана да донесе украшението. Можеше да обвинява само себе си. Трябваше да я попита по-рано, бе бясна заради некомпетентността на слугинята. Ритна вратата още веднъж и отчаяно приседна на пода. Роклята й се разстла наоколо.

Церемонията щеше да започне след минути, но време все още имаше. Речта на Модина бе оставена за накрая и Амилия бе убедена, че разполагат с още двадесет, може би тридесет минути, докато останалите се обръщат към тълпата. Насреща й Модина стоеше вдървена в златно-бялата рокля с пристегнат от яката врат. Имаше нещо различно в императрицата, тя гледаше Амилия с интерес. Всъщност дори я изучаваше.

— Ще се справите ли? — попита я Амилия.

Моментално светлината в очите й изгасна, върна се празното изражение.

Амилия въздъхна.

* * *

Регент Етелред говори близо час от украсения с ярки драперии балкон. Амилия не чу и думица, ала знаеше, че речта му възхвалява величието и мощта на новата империя и как Марибор отново обединил, човечеството. Говореше за военните успехи на север и безкръвното присъединяване на Олбърн и Дънмор. Последва това с новините за очакван излишък от пшеница и ечемик, както и за края на елфическия проблем. Елфите нямало вече да се разхождат свободно. Вместо да бъдат превръщани в безполезни роби, просто щели да изчезнат. Новата Империя събирала елфите из цялата си територия. Какво щяло да стане с тях, той не каза. Тълпите заликуваха одобрително, гласовете им ехтяха.

Амилия стоеше в гардеробната, обгърнала кръста си с ръце. Вече дори не крачеше. Императрицата не изглеждаше притеснена от наближаващия й ред, седейки спокойно както винаги в блестящата си рокля и масивното украшение за глава, напомнящо разперен паун.

Нимбус бе постигнал добра скорост, макар да бе изплашил до смърт един млад паж. Също така за техен късмет церемонията започна с леко закъснение, тъй като в последния миг изникнаха неразбории с точния ред на ораторите. Амилия бе нагласила украшението на главата на Модина минути преди началото на първата реч.

Първо трябваше да говори канцлерът, сетне Етелред и накрая Салдур. С всяка произнесена дума за Амилия ставаше все по-трудно да диша. Най-сетне речта на Етелред приключи и другият регент пристъпи напред. Тълпата утихна, знаейки, че наближава дългоочакваният миг.

— Почти хиляда години отминаха от гибелта на великата Новронска империя — обърна се към множеството Салдур. — Днес сме свидетели на могъществото на Марибор и обещанието му към Новрон родът на последния никога да не загине. Нито предателство, нито изминалото време не ще разруши свещения обет. Позволете ми да разкрия пред вас доказателството за това. Приветствайте заедно с мен някогашната проста фермерска девойка, убийцата на елфическия звяр, Наследничката на Новрон, висшата духовница на нифронската църква, Нейно Сиятелство и Високопреосвещенство императрица Модина Новронска!

Тълпата изригна в овации и аплодисменти. Амилия усещаше вибрациите на гласовете им дори от мястото си. Погледна умоляващо и изпълнена с надежда към Модина. Лицето на императрицата бе спокойно, тя се изправи и грациозно се отправи напред с влачещ се шлейф.

Когато тя пристъпи на балкона — когато хората най-сетне зърнаха лицето й — шумът на тълпата стори невъзможното. Той експлодира. Невъобразимото приветствие бе оглушително, като неспирен гръм, разклатил самите основи на двореца. Амилия се зачуди, дали изобщо ще спре.

Модина със сигурност нямаше да издържи на тази глъчка. Какъв ли ефект щеше да има това на крехкото й самообладание? На Амилия й се щеше Салдур да й беше позволил да използва въжето или да придружи императрицата на балкона. Единствената утеха на Амилия бе мисълта, че най-вероятно Модина бе застинала, стаила ума си в мрачното място, в което тъй дълго бе живяла, мястото, в което се криеше от света.

Амилия се молеше тълпата да утихне. Надяваше се Етелред или Салдур да направят нещо, за да сложат край на рева им, ала и двамата регенти не се помръднаха. Тълпата продължи да реве. Тогава се случи нещо неочаквано. Модина бавно вдигна ръце в лек жест, призоваващ за тишина. Тълпите утихнаха почти моментално. Амилия не можеше да повярва на очите си.

— Обични мои поданици — тя заговори със силен, ясен, почти мелодичен глас, който Амилия не бе чувала при тренировките. — Прекрасно е най-сетне да ви срещна.

Тълпата отново избухна, този път дори още по-силно от преди. Модина им позволи да щуреят цяла минута, сетне отново ги усмири.

— Както някои от вас знаят, не се чувствах добре. Битката с Напаст Ръфъсова ме отслаби, ала с помощта на моята имперска секретарка, лейди Амилия от Тарин дол, вече съм много по-добре.

Амилия застина при чуването на името си. Това не беше част от речта.

— Дължа на Амилия неизмерима благодарност за всичките усилия, които тя положи за мен. Само благодарение на нейната мъдрост и доброта съм пред вас.

Амилия затвори очи и потръпна.

— Макар да се чувствам по-добре, все още се изморявам лесно и трябва да пазя силите си за подсигуряването на нашата безопасност срещу нашественици, обилна реколта и възвръщането към нявгашната слава и просперитет на Новронската империя.

Царствено махна с ръка и елегантно напусна балкона.

Тълпата за пореден път заликува. Овациите продължиха дълго след като Модина бе влязла.

— Заклевам се, че не съм й казала да произнесе това — рече Амилия.

— Тъй като императрицата те нарече своя приятелка и обяви за героиня, ти стана доста известна — отвърна Салдур. — Това те прави почти невъзможна за замяна… почти. Но не се притеснявай — продължи замислено той. — След такова великолепно представление бих бил глупак да не те възхвалявам. За пореден път съм впечатлен. Не очаквах това от теб. Определено си доста умна, но вече би трябвало да съм разбрал това. Ще трябва да го запомня. Добра работа, мила. Наистина добра работа.

— Да, отлично! — рече другият регент. — Вече можем да загърбим фиаското с коронацията. Не бих казал, че одобрявам себепрославянето ти, Амилия, ала виждайки какво си направила с нея, не мога да не ти отдам заслуженото. Всъщност дори трябва да я възнаградим за добре свършената работа, Саули.

— Наистина — рече Салдур. — Трябва да помислим над това. Ела, Ланис, банкетът ни очаква.

Двамата излязоха, говорейки за церемонията.

Амилия отиде до императрицата, пое ръката й и я отведе в стаята й.

— Някой ден ще ме довършиш — каза й секретарката.

Глава 16
Битката при Ратибор

Ейдриън седеше в дъжда. Тежки вериги приковаваха глезените и китките му към масивен железен кол, забит в земята. Цял ден и през нощта чака в калта, наблюдавайки ленивите движения на националистката армия. И в решаването на съдбата му бяха тъй пипкави, както в атаката си. Преминаваха коне, разливаха чорба, мъже ръмжаха против калта и дъжда. Настъпи нощ и го обзе съжаление.

Трябваше да избяга, дори и ако се бе наложило да пролее кръв. Можеше да спаси живота на Ариста, да я предупреди, че националистите нямаше да окажат съдействие; да я откаже от атаката. Сега дори и ако тя успееше, победата щеше да бъде само мимолетна, последвана от бесило или обезглавяване.

— Гил! — провикна се към минаващия наблизо подгизнал постови.

— А, да — изсмя се Гил, приближавайки се ухилен. — И това ако не е великият маршал. Май вече не сме толкова велики?

— Гил, трябва да ми помогнеш — надвика дъжда Ейдриън. — Трябва да отнесеш съобщение до…

Гил се приведе.

— И защо ми е да помагам на такъв като теб? Ти ме направи за смях. Сержант Милфорд също не беше особено доволен. Накара ме да дежуря цяла нощ.

— Имам пари — каза му боецът. — Бих могъл да ти платя.

— Нима? И къде са тези пари? В някой сандък, заровен в далечна планина? Или може би в другите ти панталони?

— В кесията на колана ми. Имам поне десет златни тенента. Всичките са твои, ако обещаеш да отнесеш съобщение до Ратибор.

Гил любопитно погледна към споменатата. Отвърза кесията и я подхвърли в ръка. Тя издрънка. Той я отвори и изсипа малко монети.

— Еха, я гледай. Не си се шегувал. Тук наистина има злато. Една, две, три… да му се не види! Благодаря ти, маршале — поздрави подигравателно. — Това със сигурност ще облекчи горчилката от две поредни смени.

Той се отдалечи.

— Чакай! — викна Ейдриън. — Не си чул съобщението.

Гил продължи да върви.

— Трябва да кажеш на Ариста да не напада — изкрещя отчаяно, ала Гил си подхвърляше небрежно кесията и потъна в дъжда.

Ейдриън изруга и изрита кола. Строполи се на земята, потънал в отчаяние. Помнеше лицето на Ариста, колко обнадеждена бе изглеждала. Изобщо не й бе минавало през ума, че той може да се провали. Когато първоначално бе срещнал принцесата, я бе сметнал за арогантна и егоистична, по нищо отличаваща се от останалите благородници — глезени лигльовци, алчни и себични.

Кога се промени това?

Заляха го образи. Спомни си я как простираше мокрото си бельо в Шеридън. Как упорито бе спала под конското одеяло онази нощ, плачейки до забрава. Двамата с Ройс бяха сигурни, че тя ще отмени мисията на другия ден. Видя я да спи в лодката надолу по Бернум, спомни си как бе оповестила на всички коя е, когато се напи в дома на Дънстън. Освен, че беше техен клиент и принцеса, нейде по пътя бе станала много повече от това.

Окован под немилостивите удари на дъжда, той се измъчваше от видения за смъртта й. Видя я да лежи по лице в канавката с разкъсана рокля и окървавена бледна кожа. Империалистите най-вероятно щяха да увесят тялото й на централния площад или да го влачат чак до Акуеста, вързано за някой кон. Може би щяха да й отрежат главата и да я изпратят на Олрик като предупреждение.

Обзет от гняв и отчаяние, той започна да копае в калта, опитвайки се да отхлаби кола. Копаеше бясно, дърпаше усилено, отново дълбаеше — клатейки кола напред и назад. Един пазач го забеляза и го прикова на земята, прокарвайки друг кол към веригите около китките му.

— Значи се опитваш да избягаш, а? — рече пазачът. — Да, ама няма да стане. Убил си Гаунт. Затуй ще умреш, но дотогава ще мируваш.

Той се изплю в лицето на Ейдриън, но ефект нямаше, тъй като дъждът отми храчката. Знанието, че това е дъждът на Ариста, съкрушаваше боеца. Прикован по гръб, видя първите лъчи на зората да обагрят утринното небе и сърцето му се сви още повече.

* * *

Емъри можеше да види хоризонта, откроен от бледната утринна светлина. Все още валеше, звукът на щурците бе заменен от сутрешна гълчава. Търговците наизлязоха по улиците доста по-рано от обичайното, тласкайки колички и насочвайки коли към площада в западната част на града. Недосетливо запречиха с тях Кралска и Легендарна. Появиха се и други хора. Емъри ги наблюдаваше как излизат един по един, сетне се сливат в по-големи групи, шляещи се из площада, незабележимо приближавайки се към оръжейната. Носеха дебели дрехи и държаха мотики, вили, лопати и брадви. Повечето имаха ножове, затъкнати в коланите им.

Двама от градските стражници — облечени в леки летни униформи — тъкмо приключваха последната за смяната обиколка. Спряха и огледаха нарастващата тълпа с любопитни изражения.

— Какво става тук?

— Де да знам — рече един от хората и се отдалечи.

— Защо сте се събрали? — запита другият пазач, ала и той не получи отговор.

Бос, облечен в широка риза и панталони до пищялите, Емъри пристъпи напред, чувствайки потупването на меча, който си бе окачил.

— Тук сме да отмъстим за смъртта на нашия повелител крал Урит Рениддски!

— Това е той! Това е Емъри Дорн! — изрева стражникът. — Дръж копеленцето!

Пазачите се втурнаха напред, ала хората бързо ги заобиколиха.

Войниците трескаво изтеглиха мечове и ги размахаха.

— Назад! Отдръпнете се! Отстъпете или ще ви арестуваме!

Омраза изпълваше лицата на събраните, в очите им проблесна възбуда. Започнаха да замахват с вили и мотики. Стражниците се отбраняваха с мечове. Няколко минути тълпата ги заплашваше, сетне Емъри изтегли острието си. Госпожа Дънлап му бе осигурила оръжието, мечът бе принадлежал на съпруга й. През всичките си години на служба, Пол Дънлап, кочияш на крал Урит, не го бе размахвал нито веднъж. Стоманата се измъкна от ножницата със стържене. Със сурово лице и стиснати зъби Емъри разбута хората и се озова срещу пазачите.

Те се потяха. Виждаше капчиците по горната устна на по-близкия. Стражникът нанесе удар. Емъри отстъпи настрана и посрещна острието със своето собствено. Металът изчатка звънко, ръката му усети силата на удара. Пристъпи напред и замахна. Това му се стори удачното движение, точно на място. Върхът на меча му срещна нещо меко и Емъри видя как острието посича гръдта на стражника. Войникът изкрещя, изпускайки меча. Падна на колене, шокирано притиснал ръка към раната. Другарят му се опита да избяга, ала тълпата не му позволи и Емъри промуши и него — в бъбрека. Неколцина заликуваха и залупаха поваления с лопати и брадви.

— Достатъчно! — викна Емъри. — След мен!

Оръжията на стражниците бидоха взети и тълпата последва червенокосия младок към каменната сграда с желязна порта. Когато пристигнаха, Карат вече се беше заел с ключалката. Убиха постовите, останалите все още спяха. Малцина съумяха да се надигнат. Един получи вила между ребрата и се строполи с все нея, Емъри намушка друг, а трети дари рамото си за каузата, отделено с помощта на услужлива брадва. Острието на последната се бе забило тъй дълбоко, че стопанинът й трябваше да срита дарителя. Мечове и щитове бяха окачени по стените и струпани в сандъци от борово дърво. По рафтовете имаше стоманени шлемове и ризници от метални брънки.

Тълпата награби изложеното, заменяйки инструментите на труда с инструменти на войната. Оръжейната се охраняваше от десет души, всички от които се преселиха бързо, по-голямата част от тях пребити до смърт по леглата си, пренесени от временен в постоянен сън. Въстаниците ликуваха, защото бяха завзели оръжейната, без да дадат едничка жертва. Смееха се, подскачаха по масите, чупеха чаши, чинии и каквото още успееха да намерят, изпробвайки новите си оръжия.

Навсякъде край себе си Емъри виждаше диви изражения и предположи, че и той самият не прави изключение. Сърцето му тупаше диво, дробовете работеха енергично. Гърбът вече не го болеше. Чувстваше се силен, въодушевен и същевременно леко замаян.

— Емъри! Емъри! — той се обърна и видя Ариста да си пробива път към него. — Твърде си бавен — изкрещя тя. — Гарнизонът идва. Въоръжи ги и ги подреди на площада.

Като че изтръгнат от сън, Емъри осъзна безумието си.

— Всички навън! — изрева той. — Всички! Подредете се!

* * *

Ариста вече бе започнала да подрежда останалите отвън хора в редици, застанали с гръб към оръжейната.

— Трябва да вземем оръжия! — викна към нея Перин.

— Останете в строя! — излая принцесата в отговор. — Ще ги донесем. Трябва да останете подредени, за да не позволите на гарнизона да ви помете.

Подредените мъже със земеделски сечива в ръце я гледаха ужасени, тъй като от другата страна на площада първите войници вече изтласкваха барикадите от каруци и колички. Влезлите в оръжейната се появиха и заеха мястото си в предната редица.

— Подредете се! — изкрещя Емъри. — Две прави линии!

Ариста изтича в оръжейната и започна да носи мечове. Забеляза Карат да преджобва един мъртвец и блъсна хлапето в стената.

— Помогни ми да изнесем щитове и мечове!

— Не ми е позволено — рече той.

— Не ти е позволено да се биеш, но можеш да пренесеш няколко меча, мътните да те вземат. Точно както отключи вратата. Мърдай!

Карат понечи да каже нещо, сетне се отказа. Започна да сваля щитове. Появи се доктор Герънд, нарамил превръзки, но бързо ги захвърли и също се зае да помага с носенето на оръжията. Излизащата Ариста зърна жена с подгизнала рокля да тича към нея. Мократа й руса коса прилепваше към лицето. Блондинката спря рязко при вида на принцесата.

— Нека помогна — каза тя. — Вие донесете още, а аз ще раздам тези.

Ариста кимна, подаде й оръжията и изтича обратно.

Карат й подаде насъбраните от него щитове, които тя връчи на младата жена. Последната ги раздаде. Когато Ариста излезе отново, видя, че се е подредила линия от по-възрастни мъже и жени, които си предаваха оръжията по подобие на кофна верига, а младата жена добавяше още хора.

— Още мечове! — викна Ариста. — Шлемове и брони най-накрая.

Карат трупаше оръжия на удобни за носене купчинки.

— Достатъчно мечове! — скоро долетя вик. — Дайте щитове!

Камбаната на централния площад започна да бие. Сега звучеше по-различно от друг път, може би това се дължеше на дъжда или бушуващата в ушите на Ариста кръв. Повечето от мъжете държаха само мечове. Виждаше страх по лицата им.

При всяко излизане чуваше гласа на Емъри да заглушава дъжда.

— Спокойно! Подравнете линиите! Стегнете редиците! — командваше като някой ветеран. — Не повече от пестник разстояние между раменете ви. Тези с копия и пики да минат отзад. Тези с щитовете — отпред. Чакайте! Спрете! — викна той. — Върнете се обратно. Просто предайте копията назад, а щитовете дайте на предните.

При следващата партида Ариста поспря на прага и погледна към площада. Гарнизонът бе разчистил колите откъм улица Кралска, появиха се неколцина войници. Хвърлиха кратък поглед към редиците на въстаниците, сетне се заеха да разчистват останалите каруци.

Емъри стоеше начело. Всички носеха мечове или копия, но повечето от тях не знаеха как да ги държат правилно. Почти всеки от предната линия имаше дървен щит, ала повечето просто ги държаха в ръце. Поне един беше хванал щита си наопаки.

— Адам, пред строя! — викна Емъри и въпросният пристъпи напред. — Поеми лявата страна и се погрижи хората да хванат правилно щитовете и мечовете си.

Подобни напътствия даде на Ренкин Пул и Форест.

— Щитовете високо — крещеше Адам. — Не размахвайте, а мушкайте с меча. Така ще поддържате редиците. Не се разреждайте. Човекът до вас е по-добър щит от парчето дърво в ръцете ви! Стойте рамо до рамо!

— Не им позволявайте да ви заобиколят! — крещеше в другия край Ренкин. — Онези от края, обърнете щитовете си, така че да сте защитени от странично нападение. Всички да действат задружно!

Сега биваха раздавани шлемове и ризници. Неколцина в предната редица трескаво нахлузваха леките брони.

Отсреща се бяха строили изненадващо количество имперски войници. Всеки от тях бе заплашително оборудван с ризница, шлем, меч и щит. Стояха спокойни, изпънати и уверени. Поглеждайки към хората на Емъри, Ариста видя нервни движения и изпълнени със страх очи.

Четирима конни рицари се появиха на площада. Двама от тях носеха имперския флаг на копията си. На най-първия кон яздеше шериф Вигън. Сетне идваше Тренчън, чийто кон джапаше из локвите. Освен меч, на колана си шерифът бе закачил и камшик. Лицето на Вигън беше сурово; той не изглеждаше никак впечатлен от набързо оформените редици. Яздеше заплашително напред-назад. Конят му пръскаше кал във въздуха.

— Зная защо сте тук — изкрещя им шерифът. — Тук сте заради един човек.

Посочи към Емъри.

— Той ви е подбудил да извършите престъпление. По принцип бих екзекутирал всички ви за измяна, ала виждам, че предателят е само един — Емъри Дорн. Той, а не вие, е причината за това. Вие сте просто жертви на неговата жлъч, затова ще проявя милост. Положете тези откраднати оръжия, върнете се по домовете си — и аз ще обеся само водачите на бунта. Не се ли подчините, ще бъдете изтребени до крак.

— Спокойно, мъже — викна Емъри. — Той просто се опитва да ви изплаши. Предлага ви сделка, защото е уплашен, уплашен от нас, които стоим обединени и силни насреща му. Уплашен е, защото думите му не ни разколебават. Уплашен е, защото за пръв път не вижда насреща си овце, не вижда насреща си роби, не вижда жертви, които да бие, а мъже. Мъже! Уверени и горди. Мъже, които все още са лоялни на своя крал!

Вигън рязко вдигна ръка и пак така я спусна. Чу се отсечен пукот и Емъри залитна назад. Кръв оплиска околните. От гърдите му стърчеше стрела. Миг по-късно червенокосото момче падна в калта.

Редиците потрепериха.

— Не! — изрева Ариста и като разбута хората, се строполи до Емъри. Трескаво го обърна, вадейки лицето му от мръсотията. Обърса калта. От устата му излизаше кръв. Очите му се въртяха бясно из орбитите. Поемаше си накъсан, хрипкав дъх.

Всички утихнаха. Светът беше застинал.

Ариста държеше Емъри в ръце. Очите му намериха неговите и в тях тя видя молба. Чувстваше как дъхът му се скъсява при всяко повдигане на гръдта му. Сърцето й се късаше при всяка негова конвулсия.

Това не може да е истина!

Тя се вгледа в очите му. Искаше да каже нещо — да му даде частица от себе си, която той да отнесе — ала можеше само да го прегръща. Стискайки го здраво, усети как агонията му затихна. Той спря да потрепва. Спря да диша.

Ариста проплака силно, убедена, че тялото й ще се строши.

Над нея конят на шерифа пръхтеше и удряше копита. Зад нея въстаниците се разколебаха. Чу ги как пускат оръжия и захвърлят щитове.

Ариста си пое накъсан дъх и вдигна лице към небето. Напрегна един крак, сетне другия, изправяйки се — повелявайки си да се изправи. Надигайки тресящото си тяло от калта, тя стисна меча на Емъри, вдигна острието високо над главата си и се втренчи в шерифа.

Ариста изрева с гръмък глас:

— ДА НЕ СТЕ ПОСМЕЛИ ДА ОТСТЪПИТЕ! Задръжте линията!

* * *

Сянка падна връз лицето на прикования към калта Ейдриън, скривайки го от дъжда. Отвори очи и примижавайки, видя силуета на мъж.

— Какво в името на Марибор правиш тук?

Гласът беше познат и Ейдриън се замъчи да види скритото в гънките на робата лице. Дъждът продължаваше да се сипе край него, калните пръски го принуждаваха да премигва.

Изправената над него фигура викна:

— Сержант! Обясни какво става тук. Защо е окован този мъж?

Ботуши дошляпаха из калта.

— Заповед на командир Паркър, сър — в гласа се долавяше нервност.

— Разбирам. Я кажи, сержант, наслаждаваш ли се да си човек?

— Моля, сър?

— Питах те дали ти харесва човешкия облик. Например смяташ ли за удобно да имаш две ръце и два крака?

— Ами… не съм сигурен, че ви разбирам.

— Не, но ще узнаеш, ако този човек не бъде освободен незабавно.

— Но, лорд Есрахаддон, не мога. Командир Паркър…

— Аз ще се погрижа за Паркър. Махни веригите, вдигни го от калта и го отведи в къщата незабавно, или, кълна се, през остатъка от живота си ще лазиш на четири крака.

— Магьосници! — изръмжа сержантът, след като Есрахаддон си отиде. Взе ключ от колана си и се замъчи да отключи окаляните катинари. — Ставай.

Сержантът отведе Ейдриън отново в къщата. Веригите ги нямаше, ала две железни окови все още стягаха китките му. Боецът бе измръзнал и изгладнял, чувстваше се почти удавен, ала в ума му имаше място само за една мисъл.

Дали още има време?

— Ами колите на Южния път? — изръмжаваше Есрахаддон при влизането на Ейдриън. Магьосникът носеше познатата си роба, в момента сива и напълно недокосната от дъжда. Само дължината на брадата го различаваше от Далгрен. Сега тя стигаше до гърдите му, придавайки му по-магьоснически вид.

Паркър седеше зад масата, втъкнал салфетка в яката си и друга чиния яйца с бекон се намираше пред него.

Едно и също ли яде всяка сутрин?

— Заради калта е. Не могат да мръднат и не…

При вида на Ейдриън замлъкна.

— Какво става тук? Наредих той да бъде окован. Защо го водиш?

— По моя заповед — каза му Есрахаддон. — Сержант, освободи го и донеси оръжията му.

— Ти? — зашеметен отговори Паркър. — Ти си тук единствено като съветник. Забравяш, че командвам аз.

— Командваш какво? — попита чародеят. — Хиляда лениви вагабонти? Това беше армия, когато напуснах. При връщането си сварвам сбирщина.

— Заради дъжда е. Не спира.

— Не се и очаква — гневно избухна Ейдриън. — Опитах се да ти кажа. Трябва да нападнете Дърмонт. Тази сутрин Ариста вдига въстание в Ратибор. Тя ще затвори града, така че империалистите няма да имат къде да отстъпят. Трябва да нападнем Дърмонт, преди към него да се е присъединил сър Бректън. Северната имперска армия би могла да пристигне всеки миг. Ако не нападнем, Дърмонт ще влезе в града и ще потуши бунта.

— Какви нелепици — Паркър размаха обвинителен пръст. — Този идва в лагера и обявява, че бил маршал, дошъл да поеме командването на моите войници.

— Е и ще го стори — уведоми го магьосникът.

— Нищо подобно! Той и принцесата на Меленгар са отговорни за предателството, вероятно коствало живота на Дигън. Пък и нямаме никакви новини за северн…

— Дигън е жив, глупако. Нито Ейдриън, нито Ариста имат общо с отвличането му. Направи, както той казва или всички ще бъдат мъртви — или заловени от империята — до два дни. Ала ти, разбира се — магьосникът го изгледа, — ще умреш много по-рано.

Очите на Паркър се разшириха.

— Дори не го знам кой е! — възкликна той. — Не мога да поверя командването на непознат, за когото не знам нищо. Откъде да знам дали е добър? Дали притежава уменията?

— Ейдриън знае повече за сраженията от когото и да било.

— И трябва да приема думата на… чародей?

— Моите думи доведоха до формирането на тази армия. Моите насоки доведоха до победите й.

— Но после те нямаше. Нещата се промениха. Дигън остави мен начело и не мисля, че…

Есрахаддон пристъпи към командира, при което робата му засия. Кървавочервено сияние изпълни вътрешността на стаята, накарало лицето на Паркър да заприлича на цвекло.

— Добре! Добре! — Паркър рязко изкрещя към сержанта. — Направи, каквото казва.

Сержантът освободи ръцете на Ейдриън и излезе.

— Сега, Паркър, поне веднъж свърши нещо полезно — рече му Есрахаддон. — Иди да събереш полковите. Кажи им, че вече ще получават заповеди от маршал Блекуотър, и ги докарай тук моментално.

— Маршал лорд Блекуотър — рече с усмивка Ейдриън.

Есрахаддон извъртя очи.

— Хайде.

— Но…

— Върви!

Паркър грабна наметалото и меча, сетне издърпа ботушите си изпод масата. Излезе, все още държейки ги в ръка.

— Той ще създава ли проблеми? — запита Ейдриън, гледайки как бившият командир подскача с ръмжене под дъжда.

— Паркър? Не. Просто трябваше да му напомня, че е ужасѐн от мен — Есрахаддон погледна към Ейдриън. — Маршал лорд Блекуотър?

— Лорд Есрахаддон? — отвърна боецът, разтривайки китки.

Магьосникът се усмихна и кимна:

— Все още не си казал какво правиш тук.

— Възложена ми е от Ариста Есендън задача. Нае ни да й помогнем да се свърже с националистите.

— И сега те е пратила да поемеш контрол над армията ми.

— Твоята армия? Мислех, че е на Дигън.

— Той също. Щом се отдалечих, Дигън се остави да бъде заловен, преди това поставяйки това същество начело. Ройс с теб ли е?

— Беше. Ариста го прати да съобщи на брат й да нападне Уоррик.

Похапвайки от закуската на Паркър, Ейдриън съобщи на Есрахаддон допълнителни подробности за бунта и намеренията му да нападнат Дърмонт. Тъкмо бе приключил, когато на вратата се почука. Влязоха петима офицери и разтревоженият на вид сержант, носещ мечовете на Ейдриън.

Есрахаддон се обърна към тях:

— Както Паркър несъмнено ви е уведомил, това е маршал лорд Блекуотър, вашият нов командир. Следвайте заповедите му, както бихте следвали тези на Гаунт. Смятам, че в негово лице ще откриете достоен заместник.

Те кимнаха и застанаха мирно.

Ейдриън се изправи, заобиколи масата и обяви:

— Ще нападнем имперските позиции незабавно.

— Сега? — удивено рече един.

— Ще ми се да имахме повече време, но доскоро ръцете ми бяха вързани. Ще съсредоточим атаката си директно през разкаляното поле, където имперковците няма да могат да се възползват от тежката си кавалерия, а стрелците им няма да могат да виждат заради дъжда. Лековъоръжената ни пехота трябва да се движи бързо, за да ги надвием. Ще се спуснем върху им тичешком.

— Но те… — обади се грубоват военен с мустаци и бакенбарди, сетне спря.

— Те какво? — попита Ейдриън.

— Просто размишлявах. Щом ни видят да приближаваме, няма ли да се оттеглят в града?

— Как се казваш?

Мъжът изглеждаше притеснен, ала не отстъпи:

— Ренкуист, сър.

— Съвсем прав си, Ренкуист. Точно това ще опитат да направят. Но няма да успеят. По това време съюзниците ни вече ще са завладели града.

— Съюзници?

— Нямам време за обяснения. Не раздигайте лагера и не използвайте барабани или рогове за свикване на силите ни. С малко късмет, ще ги сварим неподготвени. Вече трябва да са убедени, че нямаме никакво намерение да ги нападаме. Ренкуист, колко според теб ще е необходимо на хората да се подготвят?

— Два часа — отвърна онзи по-уверено.

— Приготви ги за един. Всеки от вас да приготви хората си на източния склон, далеч от погледа им. Стройте три пехотни полка, командирите в средния, левия и десния фланг. Леката кавалерия да се отправи на юг и да ги нападне встрани при тръбата. Един кавалерийски контингент — най-малкият — ще бъде под мое командване и ще остане в резерва на север, близо до града. При синьото знаме започнете да прекосявате тихо полето, при зелено дайте сигнал и нападайте. Тръгваме след един час. Свободно!

Капитаните отдадоха чест и изтичаха обратно в дъжда. Сержантът подаде оръжията на Ейдриън и понечи да се измъкне.

— Чакай — спря го боецът. — Как се казваш?

Сержантът се извъртя рязко:

— Просто изпълнявах заповеди, когато ви оковах. Не знаех…

— Току-що бе повишен в генерал-адютант — уведоми го Ейдриън. — Как ти е името?

Бившият сержант примигна.

— Бентли… сър.

— Бентли, от този миг ще се навърташ край мен и ще се грижиш всички мои заповеди да бъдат изпълнявани, разбрано? Трябват ми бързи ездачи, които да служат за вестоносци — трима ще бъдат достатъчни — и сигнални флагове, син и зелен, колкото се може по-големи. Закачете ги на дълги пръти и се погрижете всички капитани да имат еднакви. Също така ще ми трябва кон.

— Нека са два — рече магьосникът.

— Нека са три — додаде Ейдриън. — И на теб ще ти трябва кон, Бентли.

Войникът отвори уста, затвори я, кимна и излезе.

— Един час — промърмори Ейдриън, докато си окачваше оръжията.

— Не смяташ, че Ариста може да устои толкова дълго?

— Трябваше да поема командването над войската вчера. Само ако имах повече време… бих… надявам се да не е прекалено късно.

— Ако някой може да спаси Ратибор, то това си ти — рече му чародеят.

— Знам всичко за наследника — отвърна Ейдриън.

— Имах усещането, че Ройс ще ти каже.

Ейдриън взе дългия меч и промуши глава през ремъка. Протегна ръка назад и опипа ножницата.

— Помня това оръжие — магьосникът посочи упоменатото. — Това е мечът на Джериш.

Той се намръщи, сетне добави:

— Какво си сторил с него?

— Какво имаш предвид?

— Джериш го обожаваше. Имаше си специална кърпа в ръкавицата, с която го почистваше — нещо като обсесия. Острието беше като огледало.

— Видяло е деветстотин години служба — каза му Ейдриън.

— Изобщо не приличаш на Джериш — рече Есрахаддон и поспря, забелязал изражението му. — Какво има?

— Наследникът е мъртъв — знаеш това, нали? Умрял е тук в Ратибор преди четиридесет години.

Есрахаддон се усмихна:

— И все пак държиш меча като него. Трябва да е заради тренировките. Удивително е колко ви характеризира това. Никога не съм…

— Не ме ли чу? На кръвната линия е бил сложен край. Серетите са ги открили. Убили са наследника — името му е било Нарон, впрочем — жена му и детето му също. Баща ми е бил единственият оцелял. Съжалявам.

— Моят наставник, старият Йолрик, често настояваше, че светът има начин да се самоподдържа в баланс. Това беше негова идея-фикс. Смятах го за луд, ала след като поживееш деветстотин години, започваш да гледаш на нещата по различен начин. Откриваш сходства, за които не се и подозирал. Наследникът не е мъртъв, Ейдриън, само скрит.

— Зная, че би искал да мислиш така, ала баща ми се е провалил — и наследникът е загинал. Говорих с член на Теорема Трапеза Пи, който е бил там.

Есрахаддон поклати глава.

— С очите си видях наследника; познах кръвта на Неврик. Хиляда години не могат да скрият подобно потекло. За да бъда напълно сигурен, проведох тест, който не може да бъде подправен. О, да, наследникът е жив.

— Тогава кой е той? В крайна сметка, аз съм пазителят му. Или поне би трябвало да бъда. Трябва да го защитавам.

— За момента анонимността е много по-добра закрила от мечовете. Не мога да ти разкрия самоличността на наследника. Сторя ли го, ти ще се втурнеш към него и ще привлечеш онези, които наблюдават.

Магьосникът въздъхна.

— Довери ми се, зная какво е да бъдеш наблюдаван. В Гутария записваха всяка моя произнесена дума. Дори и сега, в този миг, всяко мое слово бива чуто.

— Звучиш като Ройс — Ейдриън се огледа. — Сами сме, заобиколени от армия националисти. Нима смяташ, че Салдур или Етелред имат шпиони, прилепили ухо към фермата?

— Салдур? Етелред? — Есрахаддон се изкикоти. — Регентите изобщо не ме притесняват. Те са просто пешки. Ала не си ли се чудил как гиларабринът е избягал от Авемпарта? Мислиш ли, че е по силите на Салдур или Етелред да сторят нещо подобно? Противникът ми е много по-опасен; убеден съм, че той прекарва много време в слушане на думите ми, без значение къде съм. Аз не разполагам с протекцията на твоя амулет.

— Амулетът? — Ейдриън докосна ризата си, чувствайки контурите на металното кръгче. — Ройс казва, че не позволявало на магьосници като теб да открият носителя.

Чародеят кимна.

— Предотвратяването на ясновидски дирения е едно от предназначенията. Тези амулети предпазват носителите от всички аспекти на Изкуството и носят щастие. Хвърли монетка, докато носиш това, и има голяма вероятност тя да падне в твоя полза. Бил си в много битки и опасни ситуации с Ройс. Не си ли имал чести поводи да се смяташ за късметлия? Това бижу е изключително могъщо. Нужното за изработката му Изкуство далеч надхвърляше всичко, което някога бях виждал.

— Мислех, че е твоя изработка.

— Да, но имах помощ. Сам никога не бих могъл да ги изработя. Йолрик ми показа плетката. Той беше най-великият сред нас. Едва разбрах напътствията му и не бях сигурен дали съм направил заклинанието успешно, ала явно съм се справил.

— И все пак ти си единственият в света, който може да прави магии, не е ли така? Значи няма шанс някой да слуша чрез магия.

— Ами дъждът? Не се очаква да спре? Изглежда не съм единственият.

— Страх те е от Ариста?

— Не, само отбелязвам. Не съм единственият магьосник в света и вече бях твърде лекомислен. В бързината си поех рискове, които може би не трябваше, привличайки прекалено много внимание, неволно помагайки на враговете си. При наличието на толкова малко останало време — месеци — би било глупаво да поемам още рискове. Страхувам се, че личността на наследника може и да е разкрита, ала има вероятност да греша. Вкопчил съм се в тази надежда. Съжалявам, Ейдриън, все още не мога да ти кажа, но и това ще стане, повярвай.

— Нищо лично, обаче не изглеждаш особено достоен за доверие.

Магьосникът се усмихна:

— Може би в крайна сметка си от потеклото на Джериш. Много скоро ще се нуждая от помощта на Ририя за изключително опасна мисия.

— Ририя вече не съществува. Оттеглих се.

Чародеят кимна.

— Въпреки това ще имам нужда и от двама ви. Тъй като касае наследника, предполагам ще направиш изключение.

— Дори нямам представа къде ще бъда.

— Не се притеснявай, когато дойде моментът, ще ви намеря. Но сега имаме малък проблем в лицето на лорд Дърмонт, който трябва да бъде разрешен.

На вратата се почука.

— Конете са готови, сър — рече новият генерал-адютант.

Излизайки, Ейдриън зърна към него да се приближава Гил, понесъл кесията му.

— Добро утро, Гил — рече боецът, вземайки си парите.

— Добро утро, сър — каза онзи, правейки невероятно усилие, за да се усмихне. — Всички са вътре, сър.

— В момента съм малко зает, Гил, но съм сигурен, че по-късно ще се видим.

— Да, сър.

Ейдриън яхна кафяво-белия скопен кон, чиито юзди Бентли държеше. Есрахаддон се покатери на по-дребната черна кобила, обвивайки чукани около рога на седлото. Сетне обви около тях юздите.

— Странно е. Все забравям, че нямаш ръце — отбеляза Ейдриън.

— Аз не — студено отвърна магьосникът.

Тежки облаци се виеха над главите им. Из лагера търчаха момчета, разнасящи заповедта за потегляне. Колички оставяха дълбоки дири из калта. Полуоблечени мъже се щураха. Бяха нарамили мечове, влачеха щитове, мъчеха се да закопчаят шлемове. Ейдриън и Есрахаддон прекосиха роящия се лагер и отидоха на върха, откъдето се откриваше обширна гледка. Разположеният на север град с дървените си постройки и сиви стени приличаше на призрачна сянка. На юг лежеше гората. Между това се простираше огромно поле. Някогашната обработваема земя се бе превърнала в кална супа. Полето бе оформено като речен басейн, в най-ниската му част се бе заформил плитък вир. Той отразяваше светлината на сивото небе като огледало от стомана. От другата страна се намираше мъгливият лагер на имперската армия — едва видим през гъстата дъждовна завеса. Ейдриън напрягаше очи, ала виждаше само неясни сенчести форми. По нищо не личеше какво предстои да се случи. Под тях, на източния склон на хълма, скрита от империалистите, армията се строяваше.

— Какво има? — попита Есрахаддон.

Ейдриън осъзна, че гримасничи.

— Не са особено добри войници — отвърна той, гледай как хората се лутат, оформяйки неравни редици. Стояха равнодушни, с присвити рамене и сведени глави.

Есрахаддон сви рамене.

— Има и някои добри. Наехме известно число наемници, също така имаме и дезертьори от империалистите. Любимият ти Ренкуист беше сержант в имперските сили. Присъедини се към нас, защото чул, че за империалистите благородното потекло няма значение. Имаме неколцина като него, но повечето са фермери, търговци или мъже, изгубили близки или дом.

Ейдриън погледна към другия лагер.

— Лорд Дърмонт разполага с обучени пехотинци, арбалетчици и рицари — хора, посветили се на военното изкуство, трениращи от малки.

— Аз не бих се притеснявал за това.

— Естествено, че ти не би. Аз съм този, който трябва да поведе сбирщината. Аз съм този, който трябва да се изправи срещу копията и стрелите.

— Ще дойда с теб. Затова не трябва да се тревожиш.

Бентли и още трима младежи, понесли цветни флагове, се появиха зад тях.

— Капитаните са готови, сър.

— Да тръгваме — каза им Ейдриън и поведе коня си надолу към малкия кавалерийски контингент. Ездачите изглеждаха дори още по-несръчни от пехотинците. Нямаха брони и носеха дрипави, наквасени плащове. С изключение на копията, които държаха в скутовете си, изглеждаха като избягали затворници или вагабонти.

— Вдигни копията! — извика Ейдриън. — Дръж формация, след мен.

Обърна се към Бентли.

— Развей синия флаг.

Бентли заразмахва указаното знаме, докато сигналът не бе повторен в отговор. Армията бавно пое напред. Войските никога не се движеха със скорост, която да е по вкуса на Ейдриън. Когато нападаха, му се струваше, че кретат агонизиращо бавно. Ала когато той бе сред защитниците, враговете се приближаваха неестествено бързо. Потупа врата на коня си, който беше по-едър и по-буен от Мили. Ейдриън обичаше да опознава животното си преди битка. Двамата трябваше да работят като екип, а дори не знаеше името му.

Ейдриън яздеше начело, от двете му страни бяха Есрахаддон (отдясно) и Бентли (отляво). Започнаха да се спускат към подгизналото поле. Насочи кавалерията си надясно, поемайки към града, яздейки по края, отбягвайки средата на полето, която остави за пехотинците си. Щеше да остане нависоко и да наблюдава северния фланг на войската. Същевременно това му позволяваше да пресече опитите на империалистите за отстъпление към града. След като неговата рота зави, Ейдриън загледа как по-голямата част от копиеносците се отдели и започна да свива вляво, отправяйки се да охранява южния фланг. Размаханите опашки на конете им скоро изчезнаха в дъжда.

Последваха редиците на пехотата. Те прекосиха хълма, бутайки се един в друг, някои все още приготвяйки шлемове и щитове. Редиците бяха неравни и разпръснати, а когато навлязоха сред калта, изчезнаха и последните следи от ред. Превърнаха се в тълпа. Поне бяха тихи. Зачуди се дали не е защото повечето от тях още спяха.

Ейдриън усети как стомахът му се свива.

Това няма да се развие добре. Само да имах повече време да ги подготвя, както трябва, поне щяха да приличат на войници.

Победата или поражението често зависеше от впечатленията, породени в главите на противниците преди сблъсъка. Подобно на побойници, отправящи заплахи в кръчма, беше игра на заплахи. Игра, която националистите не владееха.

Как изобщо са печелили битка? Как са завзели Вернес и Килнар?

В невъзможност да види ясно империалистките сили, той си ги представи изпънати в стегнати, прави редици, чакащи търпеливо, оставяйки неговите войници да се изтощят в калта. Очакваше стена от бляскави щитове, над която проблясват лъскави шлемове и остриетата на копия. Очакваше стотици стрелци, опъващи тетива. Лорд Дърмонт нямаше да прати рицарите. Всеки глупак щеше да види безсмислието от пускането им в калта. Обвити в тежките си метални брони, развели знамена върху копията си, рицарите вероятно чакаха сред дърветата или пък край стените на града. Щяха да останат скрити до най-подходящия момент. Това би направил Ейдриън. Тогава само Ейдриън и малката му група биха стояли на пътя им. Щеше да щурмува и да се надява, че останалите ще го последват.

Бяха прекосили повече от половината поле, когато най-сетне можаха да видят ясно имперския лагер. Бели шатри се издигаха в идеални редици, конете бяха заградени, войници не се виждаха.

— Къде са?

— Още е много рано — рече магьосникът. — При такъв дъжд никой не обича да става. Много по-лесно е да се стои в леглото.

— Но къде са часовоите?

Ейдриън удивено гледаше как хаотичната пехотинска тълпа прекоси калта и приближи лагера, оформяйки сносни редици. Видя главите на капитаните си. Все още нямаше и следа от врага.

— Някога забелязал ли си — заговори Есрахаддон, — че дъждът понякога има музикални характеристики? Как барабани по покрива? Винаги е по-лесно да се спи в дъждовна нощ. Има нещо вълшебно в звука на течащата вода, много отпускащо, много успокояващо.

— Какво си направил?

Чародеят се усмихна.

— Слабо заклинание. Без ръце е много трудно да върша приложна магия, но…

Чуха вик. Отметна се платнище, сетне друго. Разнесоха се още викове, загърмя камбана.

— Ето, видя ли? — въздъхна Есрахаддон. — Казах ти. Лесно се разпада.

— Но вече ги спипахме — удивено каза Ейдриън. — Хванахме ги да спят. Бентли, зеленият флаг. Свири настъпление! Свири настъпление!

* * *

Шериф Вигън се намръщи към Ариста. Зад нея мъжете вдигнаха оръжията си и отново се подредиха.

— Казах ви да положите оръжие и да се махнете — изкрещя шерифът. — Само неколцина от вас ще бъдат сложени в дъските, а водачите ви ще бъдат екзекутирани. Първият вече падна. Нима ще застанете зад една жена? Ще си хвърлите живота заради нея?

Никой не помръдна. Единствените звуци идваха от дъжда и от коня на шерифа.

— Много добре — каза той. — Ще екзекутирам главните подстрекатели един по един, щом се налага.

Шерифът обърна глава и още веднъж заплашително вдигна ръка.

Принцесата не помръдна.

Стоеше неподвижно, вдигнала меча на Емъри високо над главата си, кръвта му обагрила роклята й, природните стихии брулещи лицето й. Взираше се предизвикателно в шерифа.

Изстрел на арбалет.

Приглушен удар.

Кръв оплиска лицето на Ариста, ала болка нямаше. Шериф Вигън се строполи в калта. Гланц стоеше на прага на ковачницата с празен арбалет в ръце.

Ренкин Пул грабна рамото на Ариста и я дръпна назад. Загубвайки равновесие, тя падна. Той застана над нея с вдигнат щит. Миг по-късно прозвуча друг изстрел и щитът му се раздроби на късчета. Болтът се заби в гърдите му. Посипаха я кръв и парчета дърво.

Трети изстрел, този път дело на Адам. Тренчън изпищя — стрелата уцели бедрото му и продължи, ранявайки и коня. Животното се строполи, притискайки ранения крак на Тренчън. Още един изстрел, още един — Ариста видя, че русокосата жена се бе възползвала от затишието и бе раздала арбалети.

Капитанът на гарнизона пое командването. В отговор на вика му имперските стрелци изстреляха залп стрели към въстаниците. Редиците проредяха.

— Огън! — изкрещя Адам и бунтовниците отвърнаха, поваляйки неколцина войници. — Стегнете редиците! Не оставяйте празнини!

Долетя вик, сетне с рев гарнизонът изтегли мечове и се впусна в атака. Ариста почувства вибрациите на приближаващите се редици. Войниците ревяха като зверове, лицата им бяха подивели. Удариха средата на въстаническата линия. Емъри и Пул бяха мъртви, тактиката бе забравена.

Тя чу викове, писъци, стърженето на сблъскан метал, тътнежа по дървените щитове. Войниците пристъпиха напред и линията бе разкъсана. Перин трябваше да поведе левия фланг в обгръщаща маневра. Той лежеше в калта, с окървавено лице. Неговият отряд бе откъснат от останалите. Главната линия също се разпръсна. Мъжете се сражаваха насред вихрушка от строшени щитове, кръв и телесни части.

Ариста остана на мястото си, където се бе строполила. Усети как някой я дърпа за ръката, повдигна очи и видя русата жена.

— Станете! Ще ви убият! — тя грабна принцесата за китката и я вдигна на крака. Навсякъде около им се носеше ръмжене, писъци, викове. Плискаха се кал и кръв.

Стискащата китката й ръка я повлече назад. Мислейки за лежащия в калта Емъри, принцесата се опита да се отскубне.

— Не — изстреля жената и отново я дръпна. — Луда ли сте?

Ариста се остави да бъде извлечена до вратата на оръжейната, ала на прага се възпротиви и остана да гледа битката.

Уменията и опитът на войниците бързо надделяха над гражданите. Хората на Ратибор бяха притиснати към стените на сградите. Локвите бяха потъмнели от кръв, всяка риза и лице аленееха. Навсякъде имаше отсечени крайници и тела. Мъртъвци с отворени, безжизнени очи — и такива, които се гърчеха от болка.

— Ще загубим — промълви Ариста. — Аз сторих това.

Свещарят, висок, строен мъж с къдрава коса, захвърли оръжията си и се опита да побегне. Ариста гледаше как шест инча стомана потънаха в стомаха му. Дори не знаеше името му. Строшиха главата на млад зидар на име Уолтър. Друг мъж, когото не познаваше, загуби ръката си.

Принцесата все още стискаше меча на Емъри, а с другата ръка се държеше за прага. Светът се въртеше около нея. Гадеше й се. Не можеше да помръдне или да откъсне очи от клането. Всички щяха да умрат по нейна вина.

— Аз докарах гибелта на всички ни.

— Или може би не — жената насочи вниманието на Ариста към другия край на площада. — Вижте!

Принцесата зърна вихрено движение откъм улица Кралска и чу тропота на копита. Фигури изникнаха в дъжда. С викове конници изскочиха на площада. Един вееше националистки флаг, ала най-първият размахваше огромен меч и тя го разпозна моментално.

Вдигайки вълни от кал, Ейдриън прекоси площада. Поведе хората си към най-гъстите вражи редици. Войниците чуха рева и се обърнаха. Начело на връхлитащата група конници Ейдриън размахваше огромното острие като някой демон. Посече ги с лекота. Гарнизонът удари на бяг. Откривайки, че няма къде да избягат, империалистите хвърлиха оръжия и замолиха за милост.

Забелязвайки Ариста, Ейдриън скочи от коня и изтича при нея. Принцесата едва дишаше, силите я напуснаха. Треперейки, тя падна на колене. Ейдриън я прегърна и й помогна да се изправи.

— Градът е ваш, Ваше Височество — рече той.

Тя хвърли меча на Емъри, обви ръце около врата му и заплака.

Глава 17
Дигън Гаунт

Дъждът спря. Слънцето, тъй дълго държано в сянка, отново се възцари на яркосиньото небе. Не му отне много време да напече отново.

Ейдриън вървеше сред окаляните тела, търсейки оцелели. Отвсякъде долитаха приглушените хленчове на съпруги, майки, бащи и синове. Семейства извличаха близките си от кървестата пихтия и ги отнасяха у дома, където да ги умият и погребат. Ейдриън се вцепени, виждайки доктор Герънд да затваря празните очи на Карат. Недалеч Адам се бе облегнал на стената на оръжейната. Изглеждаше като че просто минаваше оттам и бе поспрял да отдъхне.

— Насам!

Забеляза жена с дълга руса коса да го вика. Ейдриън бързо отиде при нея. Тя бе приклекнала над тялото на имперски войник.

— Още е жив — рече тя. — Помогни ми да го извлечем. Не мога да повярвам, че никой не го е видял.

— О, сигурен съм, че са го видели — отвърна боецът, плъзвайки ръка под коленете и гърба на войника.

Положи мъжа на верандата на търговеца на сребро. Жената изтича до кладенеца да донесе прясна вода.

Ейдриън свали окървавената си риза.

— Ето — каза той, подавайки я на жената.

— Благодаря ти — отвърна тя. Взе плата и започна да го напоява в кофата. — И нямаш нищо против, че използвам това да помогна на имперски стражник?

— Баща ми ме научи, че човек е враг, само докато падне.

Тя кимна:

— Баща ти звучи като мъдрец — изстиска плата и започна да почиства лицето и гръдта на войника, дирейки раната.

— Беше. Впрочем аз съм Ейдриън.

— Миранда — отвърна тя. — Приятно ми е да се запознаем. Благодаря ти, че ни спаси. Предполагам националистите са надвили лорд Дърмонт?

Ейдриън кимна:

— Нямаше кой знае каква битка. Сварихме ги да спят.

Сваляйки ризницата на войника и разкъсвайки туниката му, тя обърса кожата и откри дупка, от която се процеждаше кръв.

— Надявам се ризата не ти е особено скъпа — каза тя на Ейдриън, разкъсвайки въпросната на две. Едната половина използва за превръзка, а другата пристегна около кръста на мъжа. — Дано това да спре кървенето. Няколко шева също биха били от полза, но се съмнявам, че точно сега ще се намери игла за него.

Ейдриън огледа мъжа.

— Струва ми се, че ще оцелее, благодарение на теб.

Това извика лека усмивка на устните й. Тя потопи окървавените си ръце в кофата и наплиска лице. Хвърляйки поглед към площада, жената промърмори:

— Толкова много мъртви.

Боецът кимна.

Очите й попаднаха на Карат; тя затули уста и рече просълзено:

— Той ни беше от такава полза. Някой каза, че бил крадец, ала днес той беше герой. Кой би си помислил, че и крадците ще помогнат. Видях лидерът им, Гланц, да прострелва шерифа.

Ейдриън се усмихна:

— Ако го попиташ, ще ти каже, че грешиш.

— Крадци със сърца, кой би си помислил? — рече тя.

— Аз не бих бил тъй краен.

— Нима? Тогава къде са лешоядите?

Ейдриън погледна към небето, сетне, осъзнал глупостта си, поклати глава.

— Имаш предвид обирджиите? — огледа се. — Права си. Изобщо не бях обърнал внимание.

Тя кимна. Медальонът на Ейдриън проблесна на слънцето и привлече вниманието й.

— Откъде имаш това? — посочи Миранда.

— От баща ми.

— Баща ти? Наистина ли? По-големият ми брат има същия.

Сърцето на Ейдриън подскочи.

— Брат ти има същия медальон?

Тя кимна.

Ейдриън огледа площада, внезапно разтревожен.

— Той…

Тя помисли за миг.

— Не мисля така — каза Миранда. — Сърцето ми подсказва, че е още жив.

Ейдриън се опитваше да обуздае пощурелите си мисли.

— На колко години е брат ти?

— Трябва да е около четиридесетте, предполагам.

— Предполагаш?

Тя кимна:

— Никога не сме празнували рождения му ден, което винаги беше малко странно. Майка ми го осинови. Тя е акуширала при раждането му и… Нещата не са се развили особено добре. Мама пазеше амулет точно като твоя и му го даде като наследство в деня, в който той напусна дома.

— Какво искаш да кажеш с това, че не се развили добре? — поинтересува се Ейдриън.

— Родилката умряла. Случват се такива неща, знаеш. Майки непрекъснато умират при раждане. Не е толкова необичайно. Случва се. Трябва да потърсим още ранени…

— Лъжеш — изстреля Ейдриън.

Тя започна да се изправя, но той я хвана за ръката.

— Това е много важно. Трябва да ми кажеш всичко, което знаеш за нощта, в която е бил роден брат ти.

Тя се поколеба, ала Ейдриън я държеше здраво.

— Вината не беше нейна. Не е имало какво да стори. Всички са били мъртви. Била е изплашена. Кой не би бил!

— Всичко е наред. Не обвинявам майка ти в нищо. Просто искам да зная какво се е случило — той вдигна амулета си. — Това принадлежеше на баща ми. Той е бил там онази нощ.

— Но… — видя в очите й да проблясва разбиране. — Окървавеният мечоносец?

— Да — кимна Ейдриън. — Майка ти още ли живее в града? Мога ли да говоря с нея?

— Почина преди няколко години.

— Знаеш ли какво се е случило? Трябва да зная, много е важно.

Тя се огледа. Когато се убеди, че никой не би могъл да я чуе, каза:

— Една нощ при майка ми дошъл свещеник, търсещ акушерка. Отвел я в странноприемница, където жена раждала. Докато майка ми израждала бебето, на улицата се разразила битка. Мама тъкмо била акуширала първото дете…

— Първо дете?

Миранда кимна.

— Видяла, че и друго е на път, ала тогава в стаята нахлули мъже в черни одежди. Мама се скрила в гардероба. Съпругът се борил, ала те убили жена му, детето и още един мъж, който се притекъл на помощ. Бащата свалил медальона си — като този, който сега носиш — и го положил на врата на мъртвото бебе. Откъм улицата все още долитали звуците на бой и съпругът изтичал от стаята.

— Мама била ужасена. Навсякъде имало кръв, а бедната жена и детето й… Ала събрала кураж да излезе от гардероба. Спомнила си за второто дете, което щяло да умре, ако не направела нещо. Взела нож и го изродила.

От прозореца видяла съпругът да умира, улицата била обсипана с дузина тела. Подгизнал от кръв мечоносец съсичал всички наред. Не знаела какво се случва. Била много изплашена и убедена, че той ще убие и нея. Държейки второто дете, взела медальона от мъртвото бебе и избягала. Престорила се, че бебето е нейно и никога не казала никому за случилото се — освен в предсмъртната си нощ, когато разкри на мен.

— Защо е взела медальона?

— Каза, че го направила, защото бащата искал да го остави на детето си.

— Но ти не вярваш в това?

Тя сви рамене.

— Погледни го — посочи към амулета му. — Направено е от сребро. Майка ми беше много бедна. Ала не го продаде. Накрая му го даде.

— Как се казва брат ти?

Въпросът изглежда я изненада.

— Мислех, че знаеш. Ти беше с националистите, нали?

— Какво общо има…

— Брат ми е водач на националистическата армия.

— О — надеждите на Ейдриън изчезнаха. — Брат ти е командир Паркър?

— Не, казвам се Миранда Гаунт. Дигън е.

* * *

Не се беше била, не беше ранена, ала Ариста се чувстваше раздробена. Седеше в довчерашния кабинет на вицекраля. Огромна, претруфена стая, в която бе струпано всичко, оцеляло от пожара в стария кралски дворец. Бе се спуснала нощ, обявила края на най-дългия ден, който някога си спомняше. Спомените от утрото вече бяха отдалечени, случили се преди година, в някой друг живот.

Навън проблясваха огньовете, запалени на площада, където Емъри бе осъден да умре. Той наистина бе умрял, ала мечтата му бе оцеляла, обещанието му се бе изпълнило. Чуваше гражданите на Ратибор да пеят, виждаше сенките им да танцуват. Вдигаха халби в памет на Емъри и празнуваха победата с агнета на шиш. Събиране, определено по-различно от планираното от шерифа.

Ариста седеше в компанията на дузина люде с угрижени лица.

— Настояваме вие да поемете короната на Ренидд — повтаряше доктор Герънд, надвиквайки останалите.

— Съгласен съм — рече Перин. След битката едрият бакалин, определен да води левия фланг, и понесъл много рани, бе станал легендарна фигура. Бе се намерил сред членовете на градския съвет, сформиран от най-висшестоящите оцелели граждани.

Няколко други глави кимнаха. Тя не ги познаваше, ала предположи, че притежават големи ферми или са търговци — всички бяха от простолюдието. Никой от старите благородници не бе останал след имперския преврат, а сега всички империалисти бяха мъртви или затворени. Вицекрал Андроус, свален от длъжност, се намираше в килия, заедно с предалите се стражници. Редица други, сред които и спорилият с Емъри Лейвън, очакваха да бъдат изправени на съд за престъпления срещу гражданите.

След края на битката Ариста бе помогнала за организацията на грижата за ранените. Хората непрекъснато се връщаха при нея с питания за инструкции. Бе ги насочила да погребат телата на онези без близки извън града. Монсеньор Бартоломю отслужи кратка церемония.

Ранените и умиращите изпълваха оръжейната. Импровизирани болници бяха организирани в плевнята на Дънлапови и „Гнома“. Много от хората доброволно предложиха домовете си, особено онези, чиито легла наскоро се бяха опразнили. Тогава бе възникнал въпросът, какво да бъде сторено с вицекраля и останалите имперски поддръжници; сетне и други проблеми. Ариста предложи да бъде сформиран съвет. Така и сториха. Първото им официално дело бе да я призоват в кабинета на вицекраля.

Решението бе единодушно. Съветът бе гласувал да избере Ариста за кралица на Ренидд.

— Тук няма друг със синя кръв — рече Перин. Главата му бе превързана с окървавен плат. — Никой друг не знае как да управлява.

— Но Емъри планираше република — каза им Ариста. — Самоизбрано правителство, като в Делгос. Това беше мечтата му — причината, поради която се би; причината, заради която умря.

— Но ние не знаем как да сторим това — каза доктор Герънд. — Нуждаем се от опит, а вие го имате.

— Прав е — заговори Перин. — Може би след няколко месеца бихме могли да проведем избори, но сър Бректън и армията му са все още на път. Трябва да действаме. Нуждаем се от типа водачество, което ни спечели града — иначе пак ще го изгубим.

Ариста въздъхна и погледна към Ейдриън, седнал близо до прозореца. В качеството си на командир на националистическата армия, той също бе поканен.

— Какво мислиш? — попита го тя.

— Не съм политик.

— Не те карам да бъдеш. Просто искам да зная какво мислиш.

— Ройс веднъж ми каза, че двама души могат да спорят за едно и също, като едновременно са прави. Сметнах го за луд, ала вече не съм особено сигурен, защото смятам, че сега и двете страни казват истината. В мига, в който станете кралица, ще разрушите възможността кралството да стане свободната република, визирана от Емъри. Ала ако някой не застане начело — и то бързо — тази надежда ще угасне и без друго. Така че са прави. Вие сте външен човек, нямате пристрастия — ще бъдете справедлива. И вече всички ви обичат.

— Не ме обичат. Дори не ме познават.

— Те смятат друго. И ви се доверяват. Давате насоки и хората слушат. Точно това е нужно в момента.

— Не мога да бъда кралица. Емъри искаше република, това и ще бъде. Можете да ме назначите за временен кмет на Ратибор и стюард на кралството. Ще управлявам само до установяването на правителство, след което ще се оттегля и върна в Меленгар — тя кимна по-скоро на себе си, отколкото на тях. — Да, така ще мога да съм сигурна, че нещата ще станат.

Присъстващите замърмориха одобрително. След като обсъди още няколко въпроса, съветът излезе на площада, оставяйки Ариста и Ейдриън сами. Навън шумът на тълпата утихна, след което се разнесоха овации.

— Доста сте популярна, Ваше Височество — каза й Ейдриън.

— Твърде популярна. Искат да ми издигнат статуя.

— Чух. Възнамеряват да я издигнат на западния площад, вдигнала меч.

— Не всичко е свършило. Бректън е почти тук, а дори не знаем дали Ройс е стигнал. Ами ако не е успял? А ако е стигнал, а Олрик не го е послушал? Може да не смята за възможно завземането на Ратибор и да откаже да излага кралството на риск. Трябва да сме сигурни.

— Искате аз да отида?

— Не — отвърна тя. — Искам те тук. Нуждая се от теб тук. Но ако Бректън ни обсади, рано или късно ще паднем, тогава ще е прекалено късно за теб. Единствената ни надежда е силите на Олрик да отклонят вниманието на Бректън.

Той кимна и ръката му се заигра с медальона.

— Предполагам за известно време е без значение къде ще бъда.

— Какво имаш предвид?

— Есрахаддон беше в лагера на Гаунт. Помага на националистите.

— Каза ли му за наследника?

Ейдриън кимна:

— Бяхте права. Наследникът е жив. Смятам, че той е Дигън Гаунт.

— Дигън Гаунт е наследникът?

— Забавно, нали? Гласът на народа е и законен наследник на имперския трон. Онази нощ е имало и друго дете. Акушерката е взела оцелелия близнак. Никой друг не е знаел. Нямам представа как Есрахаддон е узнал, ала това обяснява защо помага на Гаунт.

— Къде е сега Есра?

— Не зная. Не съм го виждал от началото на битката.

— Не смяташ…

— Моля? О, не. Сигурен съм, че е добре. Изостана, когато нападнахме силите на Дърмонт. Предполагам, че търси Гаунт и ще се свърже с мен и Ройс, щом това стане — Ейдриън въздъхна. — Ще ми се баща ми да е знаел, че в крайна сметка не се е провалил.

— Във всеки случай ще се погрижа за всичко, преди да тръгна тази нощ. Ще оставя един от капитаните начело на войската. Има един на име Ренкуист, който изглежда интелигентен. Ще го накарам да оправи стените, приготви защитата на портата, постави часови, стражници и стрелци. Трябва да знае как да се справи с всичко това. Ще ви оставя списък с неща, които трябва да направите, като например оттеглянето на цялата армия и околните фермери в града. Трябва да сторите това незабавно.

— Значи тръгваш на сутринта?

Той кимна.

— Съмнявам се, че ще се видим преди да потегля, затова се сбогувам сега. Направихте невъзможното, Ариста — извинете — Ваше Височество.

— Ариста е добре — каза му тя. — Ще ми липсваш.

Само това можа да каже. Думите бяха твърде дребни, за да изразят такава огромна благодарност.

Той отвори уста, но се поколеба. Усмихна се и каза:

— Пазете се, Ваше Височество.

* * *

В съня си Тракия виждаше звяра да се приближава към баща й. Той стоеше с гръб към чудовището и й се усмихваше топло. Опита се да изкрещи предупреждение, ала можа да издаде само приглушен стон. Искаше да размаха ръце и привлече вниманието му към опасността, ала крайниците й бяха налети с олово и отказваха да се подчинят. Опита се да изтича до него, но краката й бяха залепнали.

Звярът се движеше без проблеми.

Втурна се надолу по хълма. Бедният й татко не забелязваше, макар че земята се тресеше под чудовището. То го глътна на една хапка, а тя падна, като че някой бе пронизал сърцето й. Строполи се на тревата, мъчейки се да диша. Звярът приближаваше към нея, решен да довърши работата си, идващ да я погълне — краката му скърцаха все по-силно и по-силно.

Тя се събуди, обляна в пот.

Лежеше по корем, заровила глава във възглавницата. Мразеше да спи. Спането пораждаше кошмари. Винаги стоеше будна колкото бе възможно повече, много нощи седейки на пода пред прозорчето, гледайки звездите и вслушвайки се в околните звуци. Цяла жабешка симфония крякаше в рова, съпровождана от хора на щурците. Край малката й зирка понякога прелитаха светулки. Ала все някога сънят я оборваше.

Един и същи сън всяка нощ. Стоеше на хълма, баща й не подозираше за надвисналата над него смърт, а тя не можеше да стори нищо, за да му помогне. Ала тази нощ сънят бе различен. Обикновено кошмарът приключваше с поглъщането й от чудовището, но сега се събуди по-рано. Имаше и друго различие. Тази нощ звярът бе издавал скърцащ звук. Това изглеждаше странно дори и за сън.

Тогава го чу отново. Звукът долиташе през прозореца.

Скръц… скръц… скръц!

Имаше и други звуци, разговори. Гласовете бяха тихи, ала се носеха откъм двора. Тя отиде до прозореца и надникна. Дузина мъже теглеха кола, чиито огромни дървени колела проскърцваха при всяко превъртане. Колата представляваше голяма кутия с решетъчен прозорец. В подобни каруци превозваха лъвовете за пътуващите циркове. Мъжете бяха облечени в алено-черни униформи. И друг път бе виждала тази разцветка — в Далгрен.

Един от тях изпъкваше. Беше висок и строен, с лъскава черна коса и добре оформена брада.

Колата спря и рицарите се събраха.

— Нали е окован? — чу един от тях да казва.

— Защо? Страх ли те е?

— Той не е магьосник — смръщи се високият. — Не може да те превърне в жаба. Силата му е политическа, не мистическа.

— Луис, дори Салдур каза да не го подценяваме. Легендите говорят за странни умения. Той е полубог.

— Вярваш твърде много в църковните доктрини. Ние сме протектората на вярата. Не трябва да тънем в суеверие като неграмотните селяци.

— Това звучи богохулствено.

— Истината никога не може да звучи богохулно, стига да е придружена от разбиране на доброто и правилното. Истината е нещо могъщо, като арбалет. Няма да дадеш зареден арбалет на някое хлапе и да го пратиш да си играйка, нали? Така биват убити хора, стават нещастни случаи. Истината трябва да бъде скрита, достояние само на онези, които са в състояние да я понесат. Това — това светотатствено съкровище в кутия — е истина, която повече от всички други трябва да остане скрита. Никога вече не трябва да види дневна светлина. Ще я погребем завинаги и върху нея ще изградим нова, величествена империя, която ще засенчи предната и ще отмие греховете на дедите ни.

Тя гледаше как отварят задната част на колата и изваждат мъж. Черна качулка покриваше лицето му. Вериги стягаха ръцете и глезените му, ала мъжете го наобикаляха внимателно, сякаш можеше да експлодира всяка минута.

С по четирима души от двете му страни, те го преведоха през градината и изчезнаха от полезрението й.

Тя гледаше как изтеглят обратно колата и затварят вратата. Повече от час Модина се взираше в празната градина, докато най-сетне отново заспа.

* * *

Каретата подскачаше по грубия, неравен път, следвайки ивица сребристо нощно небе сред издигащите се наоколо дървета. Дрънченето на сбруите, тътнежът на копитата и тракането на колелата изпълваха света. Нощният въздух бе напоен с миризмата на езерна вода и скункс.

Аркадиус, доктор на вълшебните науки, надникна през прозореца и затропа с бастуна си по покрива, докато кочияшът не спря.

— Какво има? — викна той.

— Тук е добре — отвърна възрастният мъж, нарамвайки торбата си.

— Моля?

— Слизам тук — Аркадиус отвори вратичката и внимателно пристъпи на пустия друм. — Да, тук бива.

Затвори вратата и леко потупа стената на каретата, като че беше кон.

Отиде отпред. Кочияшът седеше с вдигната яка, а ниско над ушите си бе нахлупил обезформена шапка. Между бедрата си стискаше затапена стомничка.

— Но тук няма нищо, сър — настоя той.

— Не говори глупости, разбира се, че има. Ти си тук, нали така? Аз също — Аркадиус отвори торбата си. — И я виж, около нас има прекрасни дървета, както и този отличен път.

— Но сега е посред нощ.

Аркадиус вдигна глава:

— Погледни само това великолепно звездно небе. Красота. Познаваш ли съзвездията, добри ми човече?

— Не, сър.

— Жалко — той отброи няколко сребърни монети и му ги подаде. — Всичко е там. Войни, герои, зверове, злодеи… Миналото и бъдещето, положени над главите ни като сияйна карта.

Той насочи пръст.

— Тези четирите ярки звезди оформят Персефона, тя, разбира се, е винаги край Новрон. Ако последваш линията, която прилича на ръката на Новрон, можеш да видиш, как едва се докосват — любовници, жадуващи вечно да бъдат заедно.

Кочияшът също погледна нагоре.

— На мен ми приличат на пръснат прах.

— Както на мнозина други. Твърде много други.

Кочияшът го изгледа и се намръщи.

— Сигурен ли сте, че искате да ви оставя просто така? Мога да се върна, ако искате.

— Няма да е необходимо, но ти благодаря.

— Както желаете. Лека нощ — кочияшът подкара каретата, обърна в едно поле и пое обратно по пътя. Чаткането на конете долиташе все по-тихо, докато не изчезна съвсем в нощните звуци.

Аркадиус стоеше сам, оглеждайки света. Бе минало известно време, откакто за последно професорът бе стоял насред дивотата. Беше забравил колко е шумно. Пронизителният звук на щурците подчертаваше колебливите екове на дървесните жаби, писукащи с равномерния ритъм на сърце. Ветрове разшумоляваха милион листа, копирайки звука на вълните в морето.

Аркадиус закрачи по пътя, прекосявайки пресните дири на каретата. Обущата му вдигаха изненадващо висок шум. Мракът умееше да насочва вниманието към обичайно невидимото и игнорирано. Ето защо нощите бяха тъй ужасяващи. В отсъствие на обсебващата светлина, вратите към другите сетива биваха отворени. За децата мракът означаваше чудовище под леглото. За възрастните — обирджии. За старите хора мрачината бе предзнаменование на наближаващата смърт.

— Дълъг, труден и каменист е пътят, по който крачим на старини — промърмори на краката си.

Спря, достигайки кръстопътен знак. Надясно пътят отвеждаше към РАТИБОР, а желаещите да отидат в АКУЕСТА трябваше да свият наляво. Пристъпи сред високата трева и откри повалено дърво, на което да седне. Свали раницата и я положи на коленете си. Ровейки вътре, извади сладкиш с мед, един от трите, които бе задигнал от странноприемницата. Беше стар, ала ръцете му все още се отличаваха със забележителна ловкост. Ройс би се гордял с него — и не чак толкова, ако узнаеше, че Аркадиус бе платил впоследствие за тях. Все пак седящият край него дебелак щеше да им види сметката, ако не беше посегнал първи. Сега щяха да влязат в употреба, тъй като не знаеше кога…

Чу копитата, преди да види самия кон. Звукът идваше откъм Ратибор. Колкото и малко вероятно да бе някой да е поел на път по това време, сърцето на преподавателя се ускори. Най-сетне ездачът се появи сред дърветата. Беше жена, вдигнала качулката на черното си наметало. Спря при знака.

— Закъсня — рече той.

Тя се сепна, отпускайки се при вида му.

— Не, подраних. Просто ти си подранил още повече.

— Защо си сама? Твърде е опасно. Тези пътища…

— И кого предлагаш да помоля да ме придружи? Да не си увеличил редиците ни?

Тя слезе и върза коня си за знака.

— Трябваше да платиш на някой момчурляк. Все трябва да има неколцина в града, на които се доверяваш.

— Тези, на които се доверявам, не биха помогнали, а на онези, които биха, не се доверявам. Пък и не е чак толкова далече. Надали съм пътувала повече от два часа. Между това място и Ратибор няма много неща.

Той се изправи, още преди тя да е стигнала до него.

— Не е нужно да ставаш.

— Как ще те прегърна иначе? — той го стори. — Кажи сега как си? Много се тревожех.

— Тревогите ти са излишни. Добре съм.

Тя отметна качулката, разкривайки русата си коса, която бе вързала на опашка.

— Градът превзет ли е? — попита Аркадиус.

— Вече е в ръцете на националистите. Те победиха силите на лорд Дърмонт, а принцесата оглави въстание срещу шериф Вигън в града. Северната имперска армия на сър Бректън пристигна твърде късно. Градът беше запечатан, Дърмонт — мъртъв, така че Бректън се върна на север.

— Подминах част от обоза му. Окопава се около Акуеста, ако не се лъжа. Ейдриън и Ариста? Как са те?

— И двамата без драскотина — отвърна тя. — Ейдриън повери командването на националистката армия на мъж на име Ренкуист — един от офицерите — и напусна на сутринта след битката. Нямам представа къде е отишъл.

— Говори ли с него?

Тя кимна.

— Да, казах му за брат ми. Аркадиус, имаш ли представа къде е Дигън?

— Аз? — той изглеждаше изненадан. — Не. Серетите са го заловили, убеден съм, но къде — никой не знае. Напоследък са поумнели значително. Като че на Гай му е пораснала нова глава и то с мозък вътре.

— Смяташ ли, че са го убили?

— Не зная, Миранда — магьосникът спря, съжалявайки за сбитите си думи и я изгледа със състрадание. — Трудно е да се разбере имперският ум. Можем да се надяваме, че го искат жив. Има голяма вероятност Ейдриън и Ройс да го спасят. Дори Есрахаддон би могъл да се досети и лично да ги прати.

— Есрахаддон вече знае — рече Миранда. — От месеци е с Гаунт.

— Значи е узнал. Отлично. Смятах, че е възможно. Когато посети Шеридън, бе очевидно, че знае повече от показаното.

— Може би той и Ейдриън търсят заедно? Уговорили са се да се срещнат след битката?

Магьосникът замислено почеса брадичка.

— Възможно… вероятно. Значи те търсят брат ти. Ами Ариста? Тя какво прави?

Миранда се усмихна.

— Тя управлява града. Гражданите на Ратибор бяха готови да я провъзгласят за кралица, ала тя се съгласи да е кмет, докато бъдат проведени избори. Възнамерява да изпълни мечтата на Емъри за рениддска република.

— Принцеса, полагаща началото на първата република в Аврин — изкикоти се Аркадиус. — Интересен развой на събитията.

— Принцесата плака много след битката. Наблюдавах я. Работи неспирно, разрешава проблеми, оглежда стените, назначава министри. Заспива на бюрото си. Плаче, когато мисли, че никой не я вижда.

— Цялото това насилие след толкова привилегирован живот.

— Смятам, че е била влюбена в един от убитите.

— Влюбена? Наистина? Това е изненадващо. Никога не е показвала интерес. Кой беше той?

— Никой забележителен — синът на мъртъв телохранител на крал Урит.

— Твърде лошо — тъжно рече магьосникът. — Въпреки привилегиите, животът й не е бил лесен.

— Не попита за Ройс — отбеляза тя.

— За него зная. Пристигна в Медфорд малко преди аз да потегля. На следващия ден меленгарските войски прекосиха Галевир. Олрик вдигна на крак всички годни да носят оръжие — дори и доста хлапаци. Постави начело граф Пикъринг, сър Ектън и маркиз Ланаклин. Те пометоха остатъка от имперските сили и се отправиха на юг. Според последните ми вести всяват доста смут. Още едно препятствие. Сигурно ще ми отнеме месец да се върна в университета.

Магьосникът въздъхна и на лицето му се появи загрижено изражение.

— Две неща още ме притесняват. Първо, Акуеста е заплашена от вражеска армия край Ратибор, а те не водят преговори, нито евакуират града. И второ, Мариус.

— Кой?

— Мерик Мариус, известен още като Кътър.

— Не беше ли той онзи, дето пратил Ройс в Манзант?

— Да, сега работи за Новата империя. Той е жокер, чиято намеса не бях очаквал — старият човек поспря. — Убедена ли си, че Ейдриън повярва на всичко, казано от теб?

— Абсолютно. Очите му щяха да изскочат, когато му казах, че Дигън е наследникът — тя въздъхна. — Сигурен ли си, че…

— Да, Миранда. Вършим правилното и наложителното. Изключително важно е Ройс и Ейдриън никога да не узнаят истината.

Кратък речник на имена, места и термини

Авемпарта: древна елфическа кула край село Далгрен.

Аврин: централна и най-силна от четирите Апеладорнски нации, разположена между Трент и Делгос.

Адам: майстор колар от Ратибор.

Ади: детско прозвище на Ейдриън.

Айърс: собственик на „Смеещият се гном“ в Ратибор.

Акуеста: столица на кралство Уоррик.

Алгър: селянин от Хинтиндар.

Амбертън: хълм с древни руини, намиращ се недалеч от Хинтиндар.

Амилия: дъщеря на майстор на карети от Тарин дол.

Амитър: втората съпруга на крал Урит, сестра на Андроус.

Амрат Есендън, крал: покойният крал на Меленгар, баща на Олрик и Ариста.

Амрил, графиня: аристократка, която Ариста омагьосала с циреи.

Ан, кралица: съпругата на Амрат, майка на Олрик и Ариста, загинала при пожар.

Ана: камериерка на императрица Модина.

Андроус: вицекрал на Ратибор.

Апеладорн: четирите човешки нации: Трент, Аврин, Делгос и Калис.

Арбър: пекарка в Хинтиндар, дъщеря на обущаря, съпруга на Дънстън.

Ариста Есендън, принцеса: член на управляващата Меленгар династия, дъщеря на Амрат, сестра на Олрик.

Аркадиус Винтариус Латимър: преподавател в университета Шеридън.

Арманд, крал: владетел на Олбърн, женен за Адълайн.

Армигил: пивоварка от Хинтиндар.

Арчибалд „Арчи“ Белънтайн: граф на Чадуик, командващ сър Бректън, привърженик на Новата империя.

Ба Ран Гхазел: морските гоблини.

Бартоломю: свещеник в Ратибор.

Бастиън: прислужник в имперския дворец.

Белънтайн: управляващата в Чадуик династия.

Бентли: сержант в армията на националистите.

Бернум: река, разделяща град Колнора на две.

Бернумски хълмове: най-богатият квартал в Колнора.

Бижуто: главата на гилдията Черен диамант.

Бректън Белстрад, сър: син на лорд Белстрад, рицар на Чадуик, смятан от мнозина за най-добрия рицар в Аврин.

Валин, лорд: възрастен меленгарски рицар, прословут с храбростта си, ала слаб тактик.

Велла: прислужница в кухните на имперския дворец.

Вернес: пристанищен град, разположен на устието на река Бернум.

Вигън: шериф на Ратибор.

Вилан: обвързан към земята си селянин, притежаван от феодалния владетел.

Винс Евертън: фалшиво име, под което Ройс се представя в Хинтиндар.

Галеаннон: кралство в Аврин, управлявано от Фредрик и Джоузефин.

Галевир: река, бележеща границата между Меленгар и Уоррик; влива се в морето близо до село Роу.

Герънд, доктор: ратиборски лекар.

Гил: постови в армията на националистите.

Гиларабрин: елфически боен звяр; един избягал от Авемпарта и унищожил село Далгрен, преди да бъде сразен от Тракия.

Гланц: началник на Диаманта в Ратибор.

Гленморган: 326 години след сриването на Новронската империя, този жител на Гхент обединил четирите нации на Апеладорн; основател на университета Шеридън; създател на големия път, свързал севера и юга; построил замъка в Ерванон (от който е останала само Короносната кула).

Гленморган II: син на Гленморган. След смъртта на баща си, младият неопитен император разчитал на духовниците да му помогнат в управлението на империята. Те от своя страна го накарали да делегира огромни правомощия на църквата и лоялните на нея благородници. Тези аристократи се противопоставяли на защитаването на Делгос срещу нападенията от Ба Ран Гхазел в Калис и от Дакка, твърдейки, че заплахата ще увеличи делгоската зависимост от империята.

Гленморган III: внук на Гленморган. Малко след поемането на властта опитал да възстанови контрола над кралството на дядо си, като повел армия срещу силите на гоблините, достигнали югоизточен Аврин. Разгромил ги в битката при Вайлън Хилс и обявил намеренията си да се притече на помощ на Тур Дел Фур. Страхувайки се от нарастващата му мощ, на шестата година от управлението му неговите благородници го предали и го затворили в замъка Блитин. Църквата го обвинила в ерес и бил екзекутиран. Това довело до разпада на т.н. империя на стюарда. По-късно църквата заявила, че била заблудена от благородниците и анатемосала мнозина от тях, повечето от които приключили по неприятен начин живота си.

Глъстън: провинция в северен Уоррик, собственост на маркиз Ланаклин, завладяна от Новата империя.

Гнома: съкратено название на странноприемница „Смеещият се гном“.

Гримболд: ковач в Хинтиндар.

Гуен ДеЛанси: калианска проститутка, собственик на публичния дом в Медфорд и „Розата и бодилът“.

Гутария: таен нифронски затвор, където бил хвърлен Есрахаддон.

Гхент: кралство под ръководството на нифронската църква, част от Новата империя.

Далгрен: затънтено селце край река Нидвалден, унищожено от гиларабрин.

Данбъри Блекуотър: баща на Ейдриън.

Дейвън: монах от Тарин дол, научил Амилия да чете и пише.

Делгос: една от четирите нации в Апеладорн. Единствена република. Вдигнала се срещу империята на стюарда след убийството на Гленморган III и след като оцеляла нападението на Ба Ран Гхазел без съдействие от империята.

ДеЛур: заможна търговска фамилия.

Джейд: убийца от Черния диамант, убита погрешка от Ройс.

Дженкинс Талбърт: сквайер в Тарин дол.

Джериш Грелад: тешлорски рицар, първи Пазител на Наследника, телохранител на Неврик.

Джерти: акушерка в Хинтиндар, изродила Ейдриън, съпруга на Абелард.

Джими: прислужник в „Смеещият се гном“.

Дигън Гаунт: водач на националистите, брат на Миранда.

Дилнард Линрой: кралският финансист на Меленгар.

Дънмор: най-младото кралство в Аврин, управлявано от крал Росуорт, част от Новата империя.

Дънстън: хинтиндарски пекар, приятел от детинство на Ейдриън, съпруг на Арбър.

Дъстър: прозвище на Ройс в Диаманта.

Евертън: фалшиво фамилно име, използвано първоначално от Ейдриън и Ариста, впоследствие и от Ройс.

Евлин: град край река Бернум.

Едит Мон: главна прислужница в миялната на имперския дворец.

Едмънд Хол: професор по геометрия в Шеридън, за когото се мълви, че открил Персепликуис; обявен за еретик от нифронската църква и затворен в Короносната кула.

Ейдриън Блекуотър: опитен боец и стратег, едната половина от Ририя.

Ектън, сър: главният рицар на граф Пикъринг, меленгарски генерал.

Елисфар: меленгарски кораб.

Емъри Дорн: млад революционер, живеещ в Ратибор.

Еребус: баща на боговете, наричан още Кайл.

Есендън, замък: разположеният в Медфорд дворец.

Есендън: кралската фамилия на Меленгар.

Есрахаддон: магьосник, бивш член на цензарите, обвинен в разрухата на Старата империя, затворен в Гутария.

Етчър: един от членовете на Диаманта.

Етън Финлин: мелничар, член на Диаманта, складира контрабанда.

Закрилник на Наследника: тешлорски рицар, защитаващ Наследника на Новрон.

Ибис Тинли: главен готвач в имперския палат.

Игнаций Ламбърт: канцлер на университета Шеридън.

Изкуството: магия; отбягвана от благородниците и простолюдието заради суеверие.

Империалисти: желаещите да обединят всички кралства под властта на един водач, наследник на полубога Новрон.

Имперска секретарка: отговаряща за публичните изяви на императрица Модина.

Имперковци: империалисти (пейоративно).

Йолрик: наставник на Есрахаддон.

Кайл: използваното от Еребус име, под което вършел добри дела.

Калис: най-югоизточна от четирите нации в Апеладорн, смятана за екзотична, в постоянен конфликт с Ба Ран Гхазел.

Камерхер: ръководещ домакинството на крал или благородник.

Карат: млад член на Диаманта.

Кварц: член на Диаманта в Ратибор.

Кендъл, граф: аристократ от Меленгар, лоялен на крал Олрик.

Кноб: пекар в имперския палат.

Колнора: най-голям и най-богат град в Аврин, занимаващ се с търговия, разраснал се от кръстопътна спирка за отдих.

Конспирацията за короната: пиеса, базирана по истински събития — убийството на крал Амрат, проследяваща приключенията на двама крадци и принц Олрик.

Констанс, лейди: аристократка, пета по ред имперска секретарка на императрица Модина.

Кора: слугиня в имперския палат.

Корнелиус ДеЛур: богат търговец, за когото се носят слухове, че подкрепя финансово националистите и е замесен в черния пазар; баща на Космос.

Космос Себастиан ДеЛур: наричан още Бижуто, син на Корнелиус, глава на Диаманта.

Кранстън: професор в университета Шеридън, изгорен като еретик.

Кътър: прозвище на Мерик Мариус, докато бил член на Диаманта.

Ландорнър: преподавател в Шеридън, изгорен като еретик.

Лейвън: един от гражданите на Ратибор.

Лийф: касапин в имперския палат.

Луис Гай: страж на нифронската църква.

Лурет: имперски представител в Хинтиндар.

Манзант: затвор и солна мина, намира се в Манзар, Маранон; Ройс Мелбърн е единственият избягал оттам затворник.

Маранон: кралство в Аврин, управлявано от Винсънт и Регина.

Марибор: бог на хората.

Медфорд: столица на кралство Меленгар.

Медфордският дом: прозвище на публичния дом, собственост на Гуен ДеЛанси.

Мелиса: главна прислужница на принцеса Ариста.

Мерик Мариус: наричан още Кътър, бивш член на Диаманта, изключително опитен крадец и асасин, бивш най-добър приятел на Ройс, любим на Джейд.

Милфорд: сержант от армията на националистите.

Миранда Гаунт: сестра на Дигън Гаунт.

Мистика: кобилата на Ариста.

Мистър Рингс: бебе миеща мечка, домашен любимец на Мърси.

Мишка: сивата кобила на Ройс, получила това си название от Тракия.

Модина, императрица: новото име на Тракия Ууд, под което тя управлява Новата империя.

Монтмърси: прекрасно вино, внасяно от „Подправки Вандън“.

Морис Салдур: бивш епископ на Меленгар, бивш приятел и съветник на династията Есендън, сърегент в Новата империя.

Моувин Пикъринг: най-възрастният от синовете на граф Пикъринг, телохранител на крал Олрик.

Муриел: богинята на природата, дъщеря на Еребус, майка на Уберлин.

Мърси: момиченце, поверено на грижите на Аркадиус.

Напаст Ръфъсова: името, дадено на гиларабрина, убит от Тракия/Модина.

Нареион: последният император на Новронската империя.

Нарон: наследник на Новрон, загинал в Ратибор през 2992 г.

Националисти: обединени под ръководството на Дигън Гаунт, желаят народно самоуправление.

Неврик: синът на Нареион; наследникът, който се скрил заедно с Джериш Грелад.

Нидвалден: река, отвъд която започват елфическите земи.

Нимбус: ментор на императрицата, родом от Вернес.

Нипър: млад прислужник в кухнята на имперския дворец.

Нифронска църква: почитащите Новрон и Марибор.

Новата империя: втората империя, обединила повечето човешки кралства, управлявана от императрица Модина с помощта на сърегентите Салдур и Етелред.

Новрон: спасител на човечеството, син на бога Марибор; полубог, който сразил армиите на елфите във Великите Елфически войни; основател на Новронската империя; градител на Персепликуис.

Олбърн: кралство в Аврин, управлявано от крал Арманд и кралица Адълайн.

Олрик Брендън Есендън, принц: член на управляващата Меленгар династия, син на Амрат, брат на Ариста.

Осгар: надзирател в Хинтиндар.

Паркър: интендант на националистическата армия.

Парталоренски водопади: водни прагове на река Нидвалден край Авемпарта.

Перин: бакалин от Ратибор.

Персепликуис: древната столица на Новронската империя, наречена на съпругата на Новрон.

Персефона: съпругата на Новрон.

Пикърингови: меленгарска благородническа фамилия. Граф Пикъринг е най-добрият фехтовчик в Аврин, притежаващ вълшебна рапира.

Прайс: първи офицер на гилдията Черен диамант.

Ратибор: столица на кралство Ренидд, родно място на Ройс.

Ратиборската битка: сблъсък между националисти и империалисти.

Регент: управляващ кралството поради отсъствие или невъзможност на владетеля.

Ред: възрастно куче, навъртащо се из кухните на имперския палат.

Ренидд: бедно кралство, сега част от Новата империя.

Ренкин Пул: гражданин на Ратибор, притежаващ известен боен опит.

Ренкуист: войник от националистическата армия.

Рилан: плодородна долина, разделяща Глъстън и Чадуик.

Ририя: двама (елфически), екип или съюз; Ройс и Ейдриън.

Розата и бодилът: таверна в Медфорд, собственост на Гуен ДеЛанси, използвана като база от Ририя.

Ройбън Хилфред: бившият телохранител на Ариста, понесъл жестоки обгаряния в Далгрен.

Ройс Мелбърн: крадец, едната половина от Ририя.

Роялисти: привържениците на управлението от независими монарси.

Ръфъс: безмилостен северняк, който според плановете на църквата трябвало да застане начело на Новата империя; убит от гиларабрин край Далгрен.

Саули: прозвище на Салдур, използвано от най-близките му.

Сенонски възвишения: хълмове край Чадуик.

Серети: рицари, подчинени директно на църквата; орденът бил основан от лорд Дариус Серет; начело им стоят стражи.

Сет: член на Диаманта в Ратибор.

Сиуард: управител на Хинтиндар.

Смеещият се гном: странноприемница в Ратибор.

Старата империя: разпаднала се преди хиляда години, след убийството на император Нареион.

Страж: инквизитор на нифронската църква, отговорен за изкореняването на ересите и откриването на Наследника.

Табард: носена върху броня туника, често украсена с герб.

Талбърт, епископ: глава на нифронската църква в Ратибор.

Тарин дол: родното село на Амилия.

Тек’чин: една от бойните дисциплини на тешлорските рицари, съхранена от ордена на Фаулд и усвоена от Пикърингови.

Тенент: най-разпространените полустандартни международни пари. Монети от злато, сребро и мед, щамповани със съответния владетелски образ в зависимост от мястото на изсичане.

Теорема Трапеза Пи: тайно общество, бранещо Наследника.

Тешлори: легендарни рицари на Новронската империя, най-великите воини на всички времена.

Томас, дякон: свещеник от Далгрен, станал свидетел на убиването на гиларабрина, обявил Тракия за Наследник на Новрон.

Трент: северни планински кралства, които все още не са под контрола на Новата империя.

Тур Дел Фур: крайбрежен делгоски град, построен от джуджета.

Уберлин: почитан от Дакка и Гхазел, син на Еребус и дъщеря му Муриел.

Уидли: преподавател в Шеридън, изгорен като еретик.

Уилфред: колар в Хинтиндар.

Уоррик: кралство в Аврин, управлявано от Етелред.

Урит: покойният крал на Ратибор, загинал при пожар.

Фалкуин: преподавател в Шеридън.

Фанън Пикъринг: средният син на граф Пикъринг, убит от серетите.

Феррол: богът на елфите.

Форест: ратиборски гражданин, притежаващ известен боен опит, син на търговец на сребро.

Харбърт: шивач в Хинтиндар, съпруг на Хестър.

Хендел: преподавател в университета Шеридън, настоявал за признаването на Делгос за република.

Хинтиндар: дребно феодално село в Ренидд, родно място на Ейдриън Блекуотър.

Хоби: хлапе от Хинтиндар.

Хойт: някогашен първи офицер на Диаманта, уредил Ройс да убие Джейд, отговорен за пращането на Ройс в затвора Манзант, убит от Ройс.

Хълмист окръг: заможен квартал в Колнора.

Царствената лисана: скъпа странноприемница в Колнора.

Цензари: магьоснически съвет в Старата империя.

Черният диамант: международна гилдия крадци със седалище Колнора.

Шеридън, университет: престижно учебно заведение, намиращо се в Гхент.

Ърма Евъртън: фалшиво име, използвано от Ариста в Хинтиндар.

Юлиан Темпест: меленгарски камерхер.

Глава 1
Асасин

Мерик Мариус зареди малкия арбалет и го мушна под наметалото си. Облаци галеха луната, оставяйки него и централния площад в мрак. Оглеждайки се за движение, той запретърсва мръсните улици, притиснати от паянтови купчини. Не намери никого. По това време градът беше пуст.

Ратибор може и да е дупка, помисли си, ала поне лесно се работи.

Условията се бяха подобрили след скорошната победа на националистите. Нямаше ги имперските стражници, които да обхождат редовно улиците. Градът не можеше да се похвали дори с опитен шериф, тъй като новата кметица отказваше да наеме ветерани или военни, които да се грижат за реда. Вместо това бе решила да се задоволи с продавачи, обущари и фермери. Мерик смяташе решенията й за глупави, ала очакваше подобни грешки от неопитна аристократка. Не че се оплакваше — оценяваше съдействието й.

Въпреки този дефект се възхищаваше от постиженията на Ариста Есендън. В Меленгар управляваше брат й, крал Олрик, и като неомъжена принцеса тя нямаше никаква власт. Тогава бе дошла тук и повела бунт. Оцелелите граждани й бяха връчили ключовете на града. Тя беше чужденка и благородничка, а те й благодаряха, че ги управлява. Брилянтно. Самият той не би се справил по-добре.

Тънка усмивка изви Мериковите устни, докато я наблюдаваше откъм улицата. На втория етаж на Градската палата все още гореше свещ, дори и по това време. Мъждивият й силует се движеше зад завесите.

Още малко, помисли си той.

Мерик хвана оръжието си. Дълго само фут и половина, то не притежаваше пробивната мощ на традиционен арбалет. Ала пак щеше да свърши работа — целта му не носеше броня, така че не трябваше да разчита на силата на изстрела. Назъбеното острие бе намазано с венденска шарка. Недостойна за убийства отрова, тя нито убиваше бързо, нито обездвижваше жертвата. Със сигурност носеше смърт, ала след твърде дълго време — прекалено непрофесионално по негово мнение. Не я беше използвал преди и едва наскоро бе научил най-важната й характеристика: венденската шарка не се влияеше от магия. От достоверни източници Мерик бе узнал, че дори най-могъщите вълшебства биха били безсилни против тази отрова. Предвид целта му, това беше жизненоважно.

В кабинета на Ариста влезе друга фигура и принцесата седна рязко. Мерик реши, че е получила някакви важни известия. Канеше се да прекоси улицата и подслуша, когато вратата на кръчмата зад него се отвори. По звука на гласовете и олюляванията на двамината излезли можеше да прецени, че бяха излочили доста повече от една халба.

— Ей, Нестор, кой е оня, дето се е облегнал на стълба? — рече единият, олюлявайки се и сочейки в посоката на Мерик. Шишкав човечец с нос-ягода. Осезателният му рецептор отговаряше на плода не само по форма, но и по цвят.

— Че отде да знам? — отвърна другият, чийто мустак още блестеше от пяната. Бе слабоват и въпросната пяна очевидно му тежеше, защото той също се клатушкаше.

— Какво прави по туй време вънка?

— Нали ти казах, че не знам бе, муле?

— Че питай го.

Високият пристъпи напред:

— К’во правиш, шефе? Крепиш стената ли? — Нестор се приведе напред с опрени на коленете ръце, тресейки се от грухтелив смях.

— Всъщност — рече им Мариус с тъй сериозен тон, че беше почти тържествен, — чакам да връча някому титлата на градски глупак. Победителят трябваше да ми зададе най-глупавия въпрос. Поздравления. Печелиш.

Гърчавият шляпна приятеля си по рамото.

— Видя ли бе? Цяла нощ ти разправям колко съм забавен, а ти ни веднъж не се изкикотляви. А сега имам нова длъжност, сигур по-добре платена от твоята.

— О, да, бива те в забавленията — увери го приятелят му, дордето двамата се олюляваха в далечината. — Иди у театъра, ще изнасят „Конспирацията за короната“ за кмета. Тебе да пуснат на сцената — ей това ще е забавно.

Настроението на Мерик се развали. Бе видял въпросната пиеса преди няколко години. Макар показваните в нея двама крадци да се наричаха различно, бе сигурен, че изобразяват Ройс Мелбърн и Ейдриън Блекуотър. Някога Ройс и Мерик бяха изключително близки приятели — по времето, когато бяха убийци за Диаманта. Приятелството им бе загинало преди седемнадесет години в топлата лятна вечер, в която Ройс бе убил Джейд.

Макар да не бе присъствал, въображението на Мерик бе пресъздавало сцената безброй пъти. По онова време Ройс още нямаше белия си кинжал, още използваше два извити харола с черни дръжки. Познаваше техниката му достатъчно добре да си представи как тихо разсича Джейд с двете остриета едновременно. Мариус не се интересуваше, че друг бе подвел Ройс, или че последният не е знаел самоличността на жертвата си. Знаеше само, че обичаната от него жена бе мъртва — и че най-добрият му приятел бе отнелият живота й.

Бяха минали почти две десетилетия, а Ройс и Джейд все още го преследваха. Не можеше да помисли за единия, без другият да изникне в съзнанието му. Не можеше и да понесе да забрави. Обичта и омразата се бяха сплели завинаги, оформяйки твърде стегнат за развързване възел.

Шум и викове откъм кабинета на Ариста върнаха Мерик в действителността. Той провери оръжието си и прекоси улицата.

* * *

— Ваше Височество? — попита войникът, влизайки в кабинета.

Две кървясали очи сред разчорлена коса го погледнаха над разхвърляното бюро. Принцеса Ариста прецени посетителя за миг. Облеченият в броня мъж излъчваше отегчение.

Това няма да мине добре, помисли си тя.

— Викали сте ме? — рече той, скривайки раздразнението си само отчасти.

— Да, Ренкуист — отвърна тя, умът й най-сетне намерил прилежащото към лицето име. Не бе спала от два дни и се съсредоточаваше трудно. — Повиках те, за да…

— Принцесо, не можете да ме призовавате, когато ви скимне. Очаква ме армия, която да ръководя — и война, която да спечеля. Нямам време за бъбрене.

— Бъбрене? Не бих те повикала тук, ако не беше важно.

Ренкуист извъртя очи.

— Трябва да отведеш войската извън града.

— Моля?

— Няма начин. Хората ти създават проблеми. Получавам ежедневни доклади за войници, който тормозят търговци и разрушават имущество. Даже имаше и обвинение в изнасилване. Трябва да ги отведеш извън града; някъде, където да бъдат държани под контрол.

— Хората ми рискуват живота си срещу империалистите. Да ги храни и подслонява е най-малкото, което този мизерен град може да стори за тях. Искате да ги лиша от леглата им и от покрива над главите им?

— Търговците и фермерите отказват да ги хранят, защото не могат — обясни Ариста. — Империята конфискува градските запаси при поемането на контрола над града. Дъждовете и сраженията опустошиха по-голямата част от тазгодишната реколта. Градът няма достатъчно за собствените си жители, камо ли за армия. Есента дойде, студът наближава. Хората не знаят как ще оцелеят зимата. Не могат да се грижат за себе си, когато войници ограбват магазините и фермите им. Благодарни сме за приноса ви към завладяването на града, но присъствието ви би разрушило онова, за чието освобождение рискувахте живота си. Трябва да напуснете.

— Ако отново ги натикам в лагери с недостатъчно храна и капещи палатки, половината ще изподезертират. И без това мнозина си отиват по домовете заради жътвата. Не е нужно да ви казвам, че ако тази армия изчезне, империята ще завземе града обратно.

Ариста поклати глава:

— Когато Дигън Гаунт беше начело, националистката армия живееше под такива условия с месеци, без това да представлява проблем. В Ратибор дисциплината на войниците спада. Може би е време да настъпите към Акуеста.

Ренкуист се вцепени при самото споменаване на това.

— Залавянето на Гаунт прави завземането на Акуеста още по-трудно. Трябва ми време да събера информация; също така чакам подкрепления и припаси от Делгос. Да нападнеш столицата не е като да завземеш Вернес или Ратибор. Империалистите ще се сражават до последния човек, за да запазят владетелката си. Не. Трябва да останем тук, докато се подготвя напълно.

— Ако трябва, чакайте, но не тук — твърдо отвърна тя.

— А ако откажа? — очите му се стесниха.

Ариста остави на бюрото пергаментите, които държеше, но не каза нищо.

— Моята войска завзе града — изтъкна той. — Управлявате само защото аз позволявам това. Няма да приемам заповеди от вас. Тук не сте принцеса, нито аз съм ваш крепостен. Нося отговорност пред войниците си, не за града и със сигурност не пред вас.

Ариста бавно се изправи.

— Аз съм кмет на този град — рече тя, гласът й по-властен. — Посочен от народа. Освен това съм стюард и действащ администратор на Ренидд, отново по волята на онези, които живеят тук. Ти и армията ти сте тук с моето разрешение.

— Вие сте принцеса от Меленгар! Аз поне съм роден в Ренидд.

— Ще се отнасяш към длъжността ми с нужното уважение и ще правиш, каквото ти кажа — без значение какви са личните ти чувства към мен.

— А ако не го сторя? — студено попита той.

Реакцията му не я изненада. Ренкуист бе професионален войник, служил под крал Урит и в имперската армия, преди да се присъедини към националистите след падането на Килнар. След изчезването на Гаунт бе назначен за главнокомандващ — позиция, за която преди изобщо не би могъл да мечтае. Сега най-сетне осъзнаваше мощта си и започваше да се самоизтъква. Ариста се бе надявала той да демонстрира същия дух като Емъри, ала Ренкуист не бе простолюден с аристократично сърце. Ако не предприемеше нещо сега, принцесата щеше да стане жертва на военен преврат.

— Градът току-що се измъкна от клещите на един тиранин, няма да позволя да попадне под петата на друг. Откажеш ли да ми се подчиняваш, ще те сваля от длъжността ти.

— И как точно ще го направите?

Ариста лекичко се усмихна:

— Помисли… Убедена съм, че ще се сетиш.

Ренкуист продължи да се взира в нея, сетне очите му рязко се разшириха, а по лицето му проблесна страх.

— Да — рече тя. — Слуховете за мен са верни. Изведи армията си от града, преди да съм почувствала нуждата от практическа демонстрация. Разполагаш с един ден. Разузнавачи са открили подходяща долина на север. Препоръчвам да лагерувате където пътят и реката се пресичат. Достатъчно отдалечено е, за да не възникват повече проблеми; същевременно е и на север. Хората ти ще видят, че се приближават към Акуеста, което ще се отрази благоприятно на морала.

— Не ме поучавайте как да ръководя войската си — сопна се той, макар не толкова силно и уверено, както преди.

— Извинения — кимна тя. — Това беше само препоръка. Ала заповедта да напуснете не е. Лека вечер, сър.

Ренкуист се поколеба. Дишаше тежко, ръцете му бяха свити в юмруци.

— Казах: лека вечер, сър.

Той измърмори проклятие изпод носа си и затръшна вратата след себе си.

Ариста се отпусна изтощено в стола си.

Защо всичко трябва да е тъй трудно?

Всички искаха нещо от нея: храна, подслон, уверения, че всичко ще бъде наред. Гражданите виждаха надежда в нейно лице, ала самата Ариста виждаше малко такава. Тормозена от безкрайни проблеми и обгърната от хора, се чувстваше странно самотна.

Положи глава на бюрото и затвори очи.

Само няколко минути дрямка, рече си тя. Тогава ще стана и ще видя как да се справя с недостига на зърно… и да погледна докладите за тормоз на затворниците.

Стотици въпроси крещяха за внимание, като например кому се полага да прибере зърното от земите на загиналите фермери. Притисната от недостига на храна и суровото време, тя се нуждаеше от бързо разрешение. Поне тези проблеми не я оставяха да мисли за нейната собствена загуба. Ратиборската битка тормозеше и Ариста, както всички останали в града. Не бе понесла видими поражения — болката й се дължеше на спомен, лице, което виждаше нощем, виденията съпроводени от разкъсваща сърцето болка. То никога нямаше да се излекува. Винаги щеше да има рана, белег, който да носи до края на живота си.

Когато се потопи в дрямка, дълго потисканите мисли за Емъри нахлуха в сънищата й. Седеше на ръба на леглото й, облян в лунна светлина. Дъхът й се накъсваше от очакване, когато тя се привеждаше напред да го целуне с усмихнати устни. Той внезапно се вцепени, от устата му бликна кръв — от гърдите му стърчеше стрела. Ариста се опитваше да плаче, ала не можеше да издаде нито звук. Дотук сънят не се отличаваше от предишните кошмари, но тогава Емъри заговори.

— Не остава време — рече той с настоятелно лице. — Вече всичко зависи от теб.

Тя се замъчи да запита какво иска да каже, когато…

— Ваше Височество — ръка нежно докосна рамото й.

Ариста отвори очи и видя Орин Флатли. Градският писар, някога отбелязвал ударите върху наказаните на площада, бе изявил желание да стане неин секретар. Хладната му ефикасност я бе накарала да се поколебае, ала в крайна сметка тя реши, че не е престъпление да си вършиш добре работата. Решението й се бе оказало правилно; той се оказа верен и усърден служител. И все пак бе притеснително да се събуди при безизразното му лице.

— Какво има? — тя обърса очи, търсейки сълзите, които би трябвало да бъдат там.

— Един човек настоява да ви види. Обясних, че сте заета, ала той настоява. Много е… — Орин се раздвижи неловко, — труден за игнориране.

— Кой е той?

— Отказа да се представи, ала каза, че го познавате. Твърди, че новините му са от първостепенна важност. Настоява да говори с вас незабавно.

— Добре — сънливо кимна Ариста. — Изпрати го след минутка.

Орин излезе. Тя поизглади роклята си, осигурявайки си поне частично достоен вид. Дългият живот сред простолюдието бе смъкнал доста границата на определяното от нея за допустимо. Оправяйки косата си пред огледалото, Ариста се зачуди къде ли е отишла принцесата на Меленгар — и дали ще се върне.

Докато се оглеждаше, вратата се отвори.

— С какво мога да…

На прага стоеше Есрахаддон, облечен в робата с неопределим цвят. Ръцете му бяха потънали в блестящите гънки. Брадата му беше по-дълга, в косата му се виждаше сиво. Изглеждаше по-стар, отколкото си го спомняше. Не бе виждала магьосника от онова утро край река Нидвалден.

— Ти пък какво правиш тук? — тонът й се вледени.

— И аз се радвам да ви видя, Ваше Височество.

Допусналият магьосника Орин все още не бе затворил вратите. Това се промени след кратък поглед от страна на Есрахаддон.

— Виждам, че се справяш добре и без ръце — рече Ариста.

— Човек се приспособява към нуждите си — отвърна той, сядайки насреща й.

— Не съм те поканила да сядаш.

— Не съм молил за разрешение.

Столът на Ариста я блъсна по краката, карайки я да се стовари в него.

— Как го правиш без ръце или звук? — рече тя, надвита от любопитството си.

— Не помниш ли как обяви уроците за приключени при последната ни среща?

Ариста отново се вцепени.

— Помня. Помня и как подчертах, че не желая да те виждам.

— Много хубаво. Обаче имам нужда от помощта ти да открия наследника.

— Отново го изгуби, а?

Есрахаддон не й обърна внимание.

— Можем да го открием с проста магия за местоположение.

— Игричките ти не ме интересуват. Чака ме град.

— Трябва да направим магията незабавно. Можем да я сторим тук и сега. Имам представа къде е, но времето ни притиска и не мога да си позволя да тръгна в грешната посока. Разчисти бюрото си и да започваме.

— Нямам намерение да върша нищо от сорта.

— Ариста, знаеш, че не мога да направя това сам. Трябва ми помощта ти.

Принцесата го прониза с поглед:

— Трябваше да помислиш за това преди да организираш убийството на баща ми. Ако има нещо, което трябва да сторя, то е, да поръчам екзекуцията ти.

— Не разбираш. Важно е. Хиляди животи са заложени на карта. Това е повече от твоята загуба. Много по-сериозно от загубата на стотица крале и хиляда бащи. Не си единствената, която страда. Нима мислиш, че съм се наслаждавал на хилядолетния престой в тъмница? Да, използвах теб и баща ти да избягам. Нуждата ме мотивира — защитаваното от мен е много по-важно от всеки друг индивид. Сега прекрати тези глупотевини. Времето ни изтича.

— Толкова съм щастлива да не съм ти от полза — тя се подсмихна. — Не мога да върна обратно баща си, нито да те убия. Ти няма да позволиш да бъдеш заловен повторно. Това е истински подарък, възможността да ти се отплатя за онова, което ми отне.

Есрахаддон въздъхна и поклати глава:

— Не ме мразиш, Ариста. Вината е тази, която те разяжда. Знанието, че за смъртта на баща си си отговорна, колкото и мен. Ала църквата е отговорна за всичко, организирайки бягството ми, което евентуално да посочи наследника. Въведоха те в Гутария с пълното знание, че аз ще те използвам.

— Изчезвай! — Ариста скочи на крака с почервеняло лице. — Орин! Охрана!

Писарят успя да открехне вратата и надникна, ала бърз поглед от страна на Есрахаддон отново я затвори.

— Ще доведа помощ, Ваше Височество — долетя иззад вратата гласът на Орин.

— Трябва да си простиш, Ариста.

— Изчезвай! — изкрещя принцесата. Замахна с ръка и вратата се отвори рязко, едва не изхвърчайки от пантите си.

Есрахаддон се изправи и пое към вратата, добавяйки:

— Трябва да осъзнаеш, че си толкова отговорна за смъртта на баща си, колкото и аз.

Ариста затръшна вратата след него и опря гръб на нея. Вината не беше моя! — искаше да изкрещи, макар и да знаеше, че това ще е лъжа. В годините след смъртта му се бе крила от истината, ала вече не можеше да го прави. Колкото и трудно да беше признанието, Есрахаддон беше прав.

Следва продължение…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.